NETFLIX UVÁDÍ
Dopisy.
Poslední dobou jich moc nepíšete, co?
Jeden ale určitě napsat nezapomenete.
Pošlete ho jistému baculatému pánovi v červeném obleku
a pokud jste víceméně sekali latinu,
nechá u vás pár hraček.
Přesto se zdá, že nikoho nezajímá, jak to vlastně celé začalo.
Tenhle příběh je o dopisech a začal...
tady tímhle.
KRÁLOVSKÁ POŠTOVNÍ AKADEMIE
...sedmdesát čtyři, 75, 76,
77, 78, 79...
- Osmdesát! - Seržante, pane.
Nesu depeši pro jednoho z vašich kadetů. Přímo z vedení.
Je to pro něj, pane.
Kadete Johanssene!
Zadržte.
Neříkejte mi to. Budu hádat.
Vzdávám to. Kdo jste?
Serža.
Od výcviku. Posaďte se. Něco k pití? Espreso? Kapučíno?
Nemáš být zrovna na jezdeckém výcviku?
Nebojte, poslal jsem tam za sebe náhradu.
Depeše od vrchního poštmistra.
Cože?
To jako fakt, seržo?
Neutahujte si ze mě.
Na, podržte to.
Páni. Čekal jsem to trochu dříve,
ale jo, volají mě do jámy lvové.
Můžete seržantovi přestat připravovat to espreso.
Tady, můžete dopít to moje. Už ho nebudu potřebovat.
Naposled si to tu prohlédnu, abych to tu mohl zapomenout.
Hotovo. Tak jo, jdeme.
KRÁLOVSKÁ POŠTA
Devět měsíců.
Už je to devět měsíců,
co jsem využil veškerý svůj vliv, abych tě dostal do Královské poštovní akademie.
Devět měsíců a šest dní,
ale kdo to počítá?
Cože? Žádné krutony?
Ale no tak.
Zhodnotíme tedy tvůj pokrok?
Jasně.
- Seržante. - Ano, pane.
Třídění a zakládání:
naprosto neschopný.
Práce s poštovními holuby:
mizerný výkon.
Přeprava křehkého zboží:
nejhorší v historii akademie.
Tak to vidíš.
Ale zkusili jsme, co se dalo, ne?
Tak já se sbalím a půjdu domů. Co se dá dělat.
Zatraceně.
- Ani se nehni. - Ne, tati.
Máš pravdu. Kdy už konečně vyrostu?
Kdy už přestanu promarňovat všechny ty příležitosti,
které mi tak laskavě vnucuješ, a bude ze mě samostatný muž?
Asi si fakt musím sednout na bobek a přehodnotit své priority,
zachumlaný v hedvábí u kaviáru a šery. Pořád kupuješ stejnou značku, ne?
Myslíš, že tě nechám úmyslně propadnout a pak ti dovolím vrátit se
k privilegovanému životu bez jakéhokoliv smyslu?
No... jo. Kam jinam bych...
Gratuluju. Odteď je z tebe pošťák.
Co prosím?
Tvým úkolem je zřídit funkční poštu ve...
Smeerensburgu.
Máš na to rok.
Cože? Rok? Kde? Ve Smeerensburgu?
Co se... to tu děje? Tati?
Šest tisíc dopisů postačí. Orazítkovaných tebou samotným.
A poslouchej pozorně, Jespere. Pokud ty dopisy nenasbíráš,
vydědím tě.
Už žádné luxusní byty,
kočáry, oblečení, večírky...
To všechno bude pryč.
Můžeš si najít pěkné místečko někde ve stoce.
- Ale... - Šest tisíc dopisů za rok.
Teď už tě švindly ani úplatky nezachrání.
Tati. No tak, vždyť jsem to já.
Pojďme to ještě probrat.
Jsem tvůj syn, Jesper. Malej Jespík.
Pamatuješ? „Tati, můžu s tebou rozesílat dopisy?
Můžu ti pomoct dát poštu na dopisy
a dát je do známky...“
Počkej! Víš, jak dlouho se ta uniforma musela žehlit?
Já taky ne, ale někomu to trvalo celé hodiny. Haló!
Burgharde. Konečně přátelská tvář. Věřil bys, co mi...
Burgharde, já v tom kočáru nejsem. Burgharde?
Pane, věřím, že kázeň je nutná, ale Smeerensburg...
není to už trochu přehnané?
Ten kluk se musí vzpamatovat, seržante. A kdo ví?
Třeba mi za to jednou poděkuje.
Fakt díky, tati.
Tohle je fakt úžasný, otče. Pěkně ti děkuju.
Skvělý, tati.
Fakticky skvělý.
Díky, tati.
Děkuju.
Tahle strašlivá jízda kočárem je boží.
Fakt ti děkuju.
Děkuju, děku...
Vraťte se na křižovatku
a u mrtvého stromu zahněte doleva. Rádo se stalo.
Co? Ne, já se neztratil.
Ale ztratil, věřte mi.
Jak vtipný. Pěkná loď. Hodláte s ní vyjet ještě dneska?
Co jste to říkal?
Jsem nový pošťák. Ve Smeerensburgu.
Což je na ostrově obklopeném vodou,
takže potřebuju loď, kterou vy máte.
Už vám to secvaklo?
Je tu počasí vždycky takové?
Zrovna nás zastihla vlna veder.
Tamhle je. Smeerensburg.
Kouzelné místo, co? Měl byste to tu vidět na jaře.
To ta šeď teprve vynikne.
Co se tu stalo?
Barvité tradice.
Osobitý folklór a tak.
Všechno to patří ke kultuře tohoto malebného městečka.
Ne. Proč...
Vy proradní mizerové!
Kde jsou všichni?
Všichni?
Myslel jsem, že mě čeká nějaké přivítání.
Jasně, přivítání. Samozřejmě.
Dobře, že jste mi to připomněl. Tamhle zazvoňte
a vaše slavnostní přivítání začne.
- Na ten zvon? - Jo.
Zkuste to a oni vylezou. Mají pro vás i kapelu,
jednohubky a klíč k městu...
všechno, co k tomu patří.
Fakt?
- Tady? - No samozřejmě.
Však to taky není každý den, co jim přijede nový pošťák z velkoměsta.
Co se to děje?
Moje!
Oni koušou! Au, zmiz!
Není to prima? A vy jste myslel, že zapomněli.
Dostaňte mě odsud!
Co se to tam děje?
- Proč tu všichni jen tak stojí? - Hele!
Podívejte, kdo konečně hází flintu do žita.
Flintu do... my?
To je komedie.
Přiznej to. Nevydržel jsi to a zazvonil jsi.
Ellingboan? Nikdy!
- Byl to někdo od vás, bačkory. - Co na mě křičíš? To ty jsi zazvonil.
Víš, žes to byl...
Vycouvali jste a teď to házíte na nás.
- K nevíře! - Odhrnovali jsme sníh...
Hej!
Co to tam máte, děti?
Moje.
Tykvičko, ukaž tátovi, cos našla.
Moje.
Takhle se s lidmi nezachází.
Rozhodně ne s tímhle člověkem.
Chviličku, nechte mě...
- Pošťák? Dejte mi svátek. - Kdy už se konečně poučí?
Poslali nám dalšího pošťáka!
Tak jo.
Nevíte, kdo jsem, takže vám to odpustím.
Dobře? Řekněme, že ve skutečnosti nejsem pošťák.
Teda jsem, je to rodinný podnik. Můj otec je... radši to nebudu...
Kde jsme skončili? Jo, zvon, prosím.
...je to složitý a život je krátký.
ŠKOLA
Pojďte k pultu.
Hned tam budu.
Poslouchejte, ať už jste kdokoliv, varuju vás,
abyste se se mnou nepouštěla do křížku, jasný?
Ježkovy oči! Ten smrad.
Mořští ježci došli. Máme jen sledě a mníky.
Je v uniformě, zpocený a ztuhlý strachy a celý se třese.
Tak jo, uvidím, jestli to uhodnu.
Ty jsi náš nejnovější listonoš
a převozník ti nakukal, abys rozezněl Válečný zvon.
Válečný zvon? Co za město má Válečný zvon?
Můžeme otevřít okno? Už fakt nemůžu...
Vítej ve Smeerensburgu, domově těch nejvybranějších svárů.
- Svárů? - Záště, hašteření,
Krumové versus Ellingboané.
Takže...
hodláš si něco koupit, nebo jsi tu jen na pokec?
Počkej.
Není tohle škola?
Neměly by tu být děti a učitelka?
No jo vlastně, díky. Věděla jsem, že jsem na něco zapomněla. Děti.
Díky.
Tady učíš ty?
Funguje to takhle.
Já prodávám ryby a člověk na druhé straně pultu... to seš ty... kupuje...
Ty brďo. To jsi ty?
Co se stalo?
- Stalo se to, že... - To vyznělo blbě.
...jsem vzala místo někde, kde lidi neposílají děti do školy.
Nemůžou jim dovolit kamarádíčkovat se s nepřítelem. To by nešlo.
Takže teď mi nezbývá než dělat tohle,
abych něco vydělala
a mohla začít nanovo někde daleko, daleko odsud.
Tak koupíš si teda něco?
Sleď je dneska v akci.
Tady jsi. Říkal jsem si, kam ses poděl. Dobré ráno, slečno Alvo.
Mogensi.
Pojď, chlapče, to nejlepší jsem si nechal na konec.
POŠTA
Doma je doma.
Co to...
- Pošli si tohle, pošťáku. - Počkat, to je naprosto...
Táhni domů, ty nulo!
Jo? Jestli já jsem nula, ty jsi...
Moc daleko. Je v čudu.
Je tu spousta přirozeného světla,
interiér venkovského stylu, větrání a skvělý výhled.
Skvělé pro milovníky zvířat.
- Příjemné bydlení. - Počkejte!
To musí být nějaká chyba...
Už to chápu.
Navedl vás k tomu můj otec? To se povedlo.
Dostal jste mě.
Fajn, to by stačilo. Ukažte mi, kde skutečně bydlím.
Chci horkou vanu a večerní menu.
Hele, já vám pomůžu.
Jste pošťák ve Smeerensburgu,
který je na ostrově odříznutém od zbytku světa.
Mrazivá zima, násilničtí sousedé
a tohle je teď váš domov.
Už vám to secvaklo?
Už to skoro máš. Ještě vydrž.
Tohle je nejhorší místo na světě!
Jedu domů.
Ne. Nemůžeš odjet, pamatuješ?
Budeš na mizině! Na ulici.
Ale já to tady nesnáším.
Je tu zima a je to tu fuj. A lidi jsou tu na mě zlí.
Chci svoje hedvábné povlečení... Sklapni! Nebuď slaboch.
Soustřeď se. Jak se odsud dostaneš?
Potřebuješ...
dopisy.
Tak jo, tahle vyjde. Cítím to v kostech.
Pojď k taťkovi, ty moje psaníč...
Ale no tak.
Fajn. Asi budu muset přímo ke zdroji.
Dobré ráno, madam.
Jsem pošťák, jak vidíte.
Jestli máte nějaká psaní,
mohla byste si pro ně skočit a...
Zdravím.
Jestli u sebe máte nějaká psaní, rád je převezmu.
Narozeninová přání? Vzdálení bratranci? Oznámení smrti?
Ježišmankote!
Nějaké dopisy...
nebo balíčky? Jakékoliv balíčky?
No tak, lidi!
Dopisy. Nemám na vás celý den.
Tak jo, drž se u země. Nepanikař.
Tak proto pošta chodí pomalu jako šnek.
Co se to tu děje? Kam se poděly všechny dopisy?
Lidi tady si chtějí navzájem sdělit jen jedno.
A to zvládají docela dobře i bez pošty.
- Nezdá se vám? - Počkejte.
Žádná psaní? Ale jak se mám teda dostat z tohohle...
- Co to kruci... - Haló?
Pane, mohl byste mi vrátit můj obrázek?
Odvanul mi ho vítr.
- Prosím? - Teď ne, kluku.
Nevidíš, že mám práci? Snažím se vymyslet, jak...
Mám nápad.
Já jsem pošťák, víš?
Takže ti ho nemůžu dát,
ale mohl bych ti ho poslat.
- Jak? - Úplně jednoduše.
Jen ten tvůj obrázek složím, je mimochodem moc pěkný,
takhle ho dám do obálky
a teď už je třeba jen poštovné, abych ti ho mohl dát do schránky.
- Poštovné? - Jo.
Prostě mi hoď drobák,
abych ho mohl orazítkovat, a můžeme na to.
Nemůžete ho prostě dát dovnitř?
Rád bych, ale nemůžu.
Bez zaplaceného poštovného to není dopis.
Chápeš?
Tak co ty na to?
Já získám dopis, ty svůj obrázek a všichni budou spokojení. Chceš ho, ne?
Pokud ne, já si ho nechám. Fakt se mi líbí.
Být tebou, nechám si ho. Být tebou, já bych si ten dopis poslal.
Jé, ahoj, tati.
- Ten milý pán mi prý pošle můj obrázek. - To není...
- Lže. Děti jsou lháři. - Dáš mu drobák?
Jémine, špatná adresa, jsem to ale trouba. Vy nejste Spendlebergové. Tak zatím.
Díky, nemusíme si povídat. Nashle.
Hodní pejsánci!
A tohle musí být expresní zásilka.
Tak jo, Smeerensburgu,
teď jsi sice vyhrál, ale jestli myslíš, že to vzdám, pleteš se.
Za chvilku budu mít své dopisy a rozloučím se s tvým mrazem, blázny
a slepicemi. Jo, s vámi taky.
Uvidíš. Dávám tomu týden.
Nejvýš dva.
Jdu nevhod? Vidím, že máte hodně práce.
Nemáte náhodou...
práci nebo tak něco?
To víte, že mám.
Přišel jsem vyzvednout všechnu odchozí poštu.
Tak kde ji máte?
S těžšími pytli mi musíte pomoct. Mám špatná záda, víte?
- Já vás tak nesnáším. - Já vím.
Tak kde máte tu poštu?
Kde ji máte? V jiné místnosti?
Co kdybych to tu začal procházet,
a když se k ní přiblížím, řeknete „přihořívá“?
A pokud se budu od té pošty vzdalovat, řeknete „samá voda“.
- A pak... - Co to je?
Co? Lesníkova chajda?
Jo, bydlí tam někdo?
No jistě. Jo, určitě byste se tam měl stavit.
Milej chlap. Návštěvy přímo zbožňuje.
Haló? Vešel jsem k vám do domu... nebo co to vlastně je.
Je tady někdo?
Ale no tak. To jako fakt?
Samozřejmě, že se stane něco takového.
Bezva. Já toho převozníka zabiju.
Cože?
Hračky?
Tamhle.
Teď můžu jít domů s uspokojivým pocitem, že jsem nedosáhl vůbec...
Už toho mám dost!
Lepší žít někde ve stoce než být rozsekán na kusy. Ne, díky.
Prosím, já nechci být rozsekán a pohozen po lese!
Kde je tohle?
Co? Já nevím. Jak to mám... počkat.
To vím.
Pokračujte dolů po této cestě a dojdete tam.
Nejde to minout. Nebo vám to ukážu. Jo, prostě vám to ukážu.
Tak jo.
Promiňte... můžu...
Jsme tady.
Dávejte pozor, kam šlapete... co to je?
Jste přece pošťák, nebo ne?
Vy chcete, abych...
Ne, ale...
Jasně. S radostí.
Nic bych teď nedělal raději, než doručoval něco, co téměř jistě bude
nějaká useknutá hlava.
Nemůže to být nic jiného.
Držím v ruce useknutou hlavu, ale co už.
No tak, snažím se...
Vy jste přímo za mnou. Jste tichý na někoho tak nepřiměřeně...
teda tak vznešené,
sošné postavy. Máte takový...
Cože? Jít dovnitř?
To si děláte srandu. Ani náhodou, ne.
Teda... já bych samozřejmě rád.
Škoda, že je tu ten plot.
Zatraceně! No nic.
Co se dá dělat? Co se děje?
Poslouchejte, prosím. Otevřete. Proč mi to děláte?
Ale ne.
Vyhráváte. Co chcete? Peníze? Táta jich má.
Napište mu o výkupné. Psát umíte, ne? Nebo to napíšu za vás.
Nepozná to. Napíšu to tak, jako by to bylo od vás.
V jednoslabičných slovech. Prosím!
Pusťte mě odsud! Nebo se...
Proč?
Kdo je tam?
Dveře!
Ne.
Zámky!
Musí se to pohnout. No tak!
Otevři se. No tak.
No tak.
Seber se.
Kde jsou, kluci?
Nenechte je utéct! No tak! Na ně!
Fajn. Udělal jsem, co jste chtěl. Můžu prosím...
Přišel mě dorazit!
- Ale ne! - Pane pošťáku?
Jste tam?
Běž pryč! Běž! Uslyší tě.
Chceme někomu poslat psaní.
Cože? Co jsi to říkala?
Náš bratranec nám řekl, že když napíšeme panu Klausovi,
vyrobí nám hračku.
A říkal, že vám máme přinést drobák.
Bez zaplaceného poštovného to není dopis, že?
Hej, vy tam.
Chcete hračku?
Hej, chtěli byste...
zbrusu novou hračku?
Stačí napsat dopis panu Klausovi.
Dáte ho do obálky, tu podepíšete a donesete mi drobák.
Ten nesmíte zapomenout.
Doufám, že zní smutně. Zní smutně?
Dobrá práce.
Tak jo.
A teď...
ta ošemetná část.
Tak jo. Pamatuj,
nejspíš s tou sekerou nevraždí...
ta možnost tu sice furt je, ale nejspíš ne.
Je to v jádru dobrý chlap.
Zdravím.
Zdravím. Pan Klaus, správně?
Možná si mě pamatujete z té včerejší prima vloupačky?
Jesper Johanssen, pošťák. Nepředstavili jsme...
Já... víte, pane Klausi,
po městě se rozneslo,
že vám ty nebohé děti ze Smeerensburgu začaly...
zcela samy od sebe...
psát dopisy, ve kterých vás prosí o...
hračky.
Tak jsem si říkal,
že máte stodolu plnou hraček,
na které se jen práší, takže...
Bože. Tak jo. Už je to tu, to je můj konec.
To je...
naprosto normální.
Rozhodně ne příznak žádné duševní choroby.
- Běž pryč. - Pane Klausi, pane.
Ty malé děti...
Pokud jim darujete vaše staré hračky,
rád jim je zdarma doručím.
Pane Klausi, počkejte!
Prosím.
Pomyslete na tu radost, kterou těm nebožákům přinesete.
Podívejte.
Chudák Herlief.
Má na hraní jenom kameny a klacky. Jak smutné.
A tahle,
malá Penny... Patty.
Její panenka byla tak stará, že se jí rozpadla v náručí, když za mnou přišla.
A pak Kristoff, malý, ošklivý Kristoff,
ten malý...
Dneska, ve stejný čas.
Výborně. Počkat, ve stejný čas? Uprostřed noci?
- Můžu ty hračky vzít teď. - Ne. Půjdu s tebou.
To není třeba, vážně.
Možná je protizákonné,
aby se mnou jel nekvalifikovaný pošťák. Musím si to ověřit v pravidlech.
Bezva. Tak teda večer. Uvidíme se pak. Bezva pokec.
On si s ní hrál!
Hrál, říkám.
S Ellingboankou!
- Zrovna s Ellingboankou! - Božínku!
- Slyšeli jste to? - Nepřijatelné.
Nevím, jak se to stalo.
Na vteřinu jsem se otočil...
A pak jsem to viděla. Přivedla jsem ji, jak rychle to jen šlo.
- To se nedělá. - Hrozné!
Nedělá, říkám.
- Neskutečné! - Co budeme dělat?
Tohle je zlé. Fakt zlé.
Nic horšího jsem ještě neviděl. Co sis myslela?
To nevíš...
...že se spolu Krumové a Ellingboané nekamarádíčkují?
- Ale proč? - On se ptá „proč“?
- Vidíte to? - Proč?
Nevím, co mám dělat!
Pomozte nám, slečno. Prosím.
Víš, co to je, chlapečku?
Tohle...
je tradice!
Staletí vznešené nenávisti předávané z generace na generaci!
Ve čtyřicátém pátém tu byla Stodenní rvačka...
...kterou jsme vyhráli.
Pak námořní „Kdo dřív uhne“.
Velké vystavování půlek v osmdesátém šestém.
Takže jednu věc rozhodně víme...
Od nepaměti je to tak...
...že Krumové nesnáší Ellingboany...
...a Ellingboané nemůžou vystát Krumy.
Takže proto!
Vím, že jsi určitě nechtěl urážet všechno tohle kulturní dědictví.
Správně?
- Správně. - A už se to nestane,
že ne?
Jistěže ne.
A teď mi pověz, jak se k tobě dostal tenhle krasavec.
Hádám, že to nemůžu nechat u brány, co?
Vy to fakt umíte se slovy, víte to?
Samozřejmě, že ani neodpovíte.
Omlouvám se!
Ne!
Přestaňte!
Vy proradní mizerové!
- Já! - Vyberte mě.
- Z cesty! - První já!
- Řekněte panu Klausovi, že chci kolo! - Sklapni! Vemte mu můj dopis!
První mě! Chci panenku!
- Já! Já chci jít první! - Dobře! Udělejte frontu, honem!
Ustupte. Dobře. Seřaďte se za sebe.
- Tak. Dopis? - Z cesty.
Bezva. Dopis? Bezva.
Super, upaluj. Bezva, a teď běž.
- Co to má s pusou? - Není odsud. Je to Sámka.
Prima, ale nevidím žádný dopis,
tak se prosím vrať, až ho budeš mít.
Hezký den přeju.
Pápá. Nějaké další dopisy?
- Tady! - Bezva. A ostatní ví, jak to funguje.
Žádné hračky bez dopisu.
My ale neumíme psát.
To máte pech.
Počkat. Víte, co můžete udělat?
Co to děláš?
Říkáš dětem, aby se šly do školy naučit psát? Šílíš?
- Jo. Já chtěl... - Poslouchej mě, pošťáku.
Ať už tu děláš cokoli, mě do toho nepleť.
Trčím tady už pět let a už mi chybí jen málo, abych se odsud dostala.
Nedovolím ti, abys to zvoral.
Jasný?
Ty děti tu chřadnou bez řádného vzdělání.
Teda...
promiň, jestli zním jako snílek, ale proto to děláme, ne?
Proto ses stala učitelkou, ne?
Abys něco změnila k lepšímu.
Mladá láska. Vyvolává vzpomínky, víš?
Ty náruživé pohledy,
to bušení srdce.
Kňučení a podělané kalhoty, to ne.
To už mi tolik neříká.
Jdete spát a když se ráno vzbudíte,
čeká na vás u krbu dárek.
Jo, pan Klaus je úžasný.
- Jo, je super. - Jo.
Klaus?
Super?
Je obrovský, ale protáhne se jakýmkoliv komínem.
- Fakt? Jak? - Nevím.
Asi je to kouzlo.
Mám to.
Když na krbovou římsu pověsíte punčochu, pan Klaus ji naplní hračkama.
Přijde, jenom když spíš.
Nikdo ho nikdy neviděl.
Jako by snad byl neviditelný.
A má rád sušenky. Nezapomeň mu nachystat sušenky.
Táhni domů, ty nulo!
Kdo je nula teď, ty spratku?
Pan Klaus je nejlepší.
- Znáte Klause? - Jmenuje se Klaus a dělá nejlepší hračky.
- Klaus. - Klaus.
- Je skvělý.
Je nejlepší.
- Co se stalo? - Ani muk.
Vy si tu jen seďte a buďte magický a úžasný.
Cože?
Budeme se tu dneska něco učit?
Hele, pokud tu musíte být, aspoň u toho mlčte.
Proč si nezkusíte třeba, já nevím,
psaní samohlásek nebo tak?
Nemáme sešity.
Ani pera.
Tak jo, pojďme se domluvit. Když vás něco naučím, zmiznete odsud?
Prosím?
A máš to.
Fakt? To je moje jméno?
Jo, to je tvoje jméno, super.
Páni.
Naučíte mě víc?
- Prosím. - Teď já.
- Já se chci podepsat. - Já taky.
- Vyberte mě! - Chci se podepsat!
- Já chci taky! - Naučte mě to!
- Chci se podepsat! - Vyberte mě!
Moc těžké.
No tak jo.
Můžu jet sám. Nemusíte...
Nechci vás urazit, ale někomu by tady prospěla dieta.
Co to děláte?
Míň dárků, menší váha.
Míň dárků?
Ale míň dárků znamená míň dopisů
a míň dopisů znamená míň...
víc zborcených dětských snů.
Ne, to já nedopustím.
Je to naše povinnost. Vůči těm dětem.
Mám tě.
Pojď sem! No tak!
Jasně. Já je utahám a vy je chytíte. Dobrá týmová prá...
Ho ho!
Ho ho ho!
- Jo, týmová práce. - Dobrá volba. Sobi jsou spolehliví,
silní, spolupracujou.
Tak jo, pošta je oficiálně otevřena.
Máte psaní? Račte k nám.
Děkuju.
Hej, nulo!
Co to jako je?
Poslal jsem dopis a dostal jsem jen blbej kus uhlí.
Víc si nezasloužíš. Malí raubíři jako ty od Klause hračky nedostanou.
Jo? A jak by věděl, co dělám, pokud jsi na mě nebonzoval?
To jsem ani nemusel.
On to ví.
Jak to myslíš?
On vidí všechno, víš?
Každou rošťárnu, žertík a darebnost.
Vede si seznam...
- Říká mu Seznam darebů. - Lžeš.
Věř mi.
Na Seznamu darebů být nechceš.
Tak co?
Pořád tu kouli chceš hodit?
To jsem si myslel.
Hračky dostanou jen hodné děti?
„Milý pane Klausi,
dnes jsem odházel sníh ze všech zahrádek v ulici.
- Takže jsem byl hodný, že? - Ahoj.
Prosím, nepište si mě na Seznam darebů.“
„Milý pane Klausi,
dneska jsme s bratry pomáhali mamce s domácíma pracema.
Pokud nám přinesete hračky, pomůžeme jí každý den. Fakt.“
„Milý pane Klausi, náš soused dneska opravoval díru v plotě
a pak spadl...
- a poranil si nohu. Muselo to fakt bolet... - Pusťte mě!
- pořád křičel. Tak jsme mu pomohli. - Napadli mě Ellingboané, pomoc!
Říkal sice, že se mu to nelíbilo, ale v hloubi srdce podle mě líbilo.“
„To jsem dělal dneska. A včera jsme
paní Runové nekradli její bobule, ale všechny je pro ni nasbíraly.
Pak přišla k nám domů a donesla mámě hromadu džemu z bobulí.
A máma jí pak zanesla bobulový koláč.“
„Milý pane Klausi,
každý den chodím do školy
- a vždycky si dělám domácí úkoly.“ - Díky, Annelisse!
Dobrý den, pane pošťáku.
„Slečna Alva je ta nejlepší učitelka.“
„Taky jsem vyčistil tátův starý klarinet.
Doufám, že dobře. Vypadal šťastně.
Mohl bych dostat hračku, prosím?“
Cože?
Co to...
- Zdravím, šéfe. Jak to... - Tady!
- Tady! Já! - Cože? Jak?
No tak, pojďte si hrát!
Myslím, že je načase poslat tomu pošťákovi stížnost.
Víš, co máš dělat, Tykvičko.
Moje...
A pekař má pro Ellingboany akci na dorty
a nejsou v nich zapečené žiletky.
A víte, že žhářství pokleslo o 70 procent?
Fakt. Kdy jste naposled viděl hořící dům?
Přesně tak. A máme grilovačky, blešáky a...
Já nevím. Jako by snad všichni zešíleli.
Každý dobrý čin...
vykřesá další.
Podívejme, komu to tu najednou mluví.
Co vás přimělo promrhat tolik slov na takové moudro?
Bylo to jen něco...
co někdo říkával.
Tak já vám něco řeknu.
Už jsem na světě dost dlouho, abych věděl, že každý něco chce.
Děti? Děti v tom jedou kvůli hračkám. A dospělí?
Nevím, o co jde jim, ale určitě ne o dobrou vůli a mír na zemi.
A co ty?
- Co z toho máš ty? - Já?
No, víte...
To je něco jiného, já ne...
Pozor!
Moje!
To je k nevíře.
Co děláte na našem přepadení?
Vaše přepadení? To je naše přepadení.
- Zastav. - Snažím se!
Stůj!
Tohle je naše místo.
- Koukej, co jste provedli. - My?
- Kdo jiný by zničil dobrou léčku? - Kdybyste tu nebyli vy...
To byli tvoji kamarádi?
Vypadali mile.
Neuvěříte tomu, co jsem včera viděl.
Létající sáně tažené kouzelnými soby?
Jo.
Hele, ono se to umí smát.
Záhada vyřešena.
Ho ho ho!
Počkejte, pauza. To jako vážně?
- Takhle se smějete? - Tak jo, pojďme nakládat.
Ne, tak snadno se mi nevykroutíte.
- Ještě jednou. - Ne.
- No tak, stačí chichot nebo uchichtnutí. - Pokračuj a uvidíš, co se stane.
Dobře. Přestanu.
Znáte ten vtip o tom, jak jednonohý chlap
vejde do baru?
Hele, nedochází nám zásoby?
Jo, už jenom párkrát a budeme hotoví.
Musíš se těšit, že už tě nečekají žádné další noční směny.
- Že jo? - Jasně.
Jo.
Taky se těším.
Už seš tu zas, paráda.
Jo, to je hezké,
ale ať už říkáš cokoli, já mám vlastní starosti.
Došly nám hračky
a bez hraček nebudou žádné dopisy.
A bez dopisů...
Kašli na to.
Dochází mi čas! Tak, řekl jsem to.
Vánoce už jsou skoro tady a já pořád...
Vánoce.
To je ono. Musíme... musím...
Můžeš už jít? Seš na cizím pozemku.
Já, vůdkyně hrdých Krumů...
No tak už se vymáčkni.
Sklapni, blbče. Už se k tomu dostávám.
Já, vůdkyně hrdých...
Kašlu na to, teď už to není ono. Však víš, proč máme schůzi.
Jo, samozřejmě, že vím.
- Půlnoční rvačka? - Rozhlédni se, Akseli!
Kde máš svůj klan?
Já ti to řeknu.
Jsou na pouličních párty,
vozí se na seně a baví se na grilovačkách.
- A na snídaňoobědech. Na ty nezapomeň. - To knižní klub
mi vzal mého nebohého Svena!
Vidíš? Ten pošťák
s tím starým hračkářem všem vymývají mozky.
Co tím chceš říct?
Říkám, že je čas spojit síly proti společnému nepříteli.
Říkám, že musíme uzavřít příměří.
Příměří? Blázníš?
Buď budeme táhnout za jeden provaz, nebo nás čekají už jen knižní kluby,
- grilovačky a nic... - A nezapomeň na snídaňoobědy.
Jo, ty taky.
Takže musíme spolupracovat v míru, abychom zabránili míru?
Žádají si to naši předkové.
Za rodokmen Ellingboanů.
Za čest rodu Krumů.
Klany jsou připravené na válku...
na stejné straně!
Moje!
Já...
Bude to fakt fuška.
Překvapení!
Jespere?
- Co to... - Vítejte ve své nové dílně.
- Tadá! - Co to...
- Hned to vysvětlím. - Proč...
- Já nechci... - No tak, posaďte se.
Budete nadšený. Slibuju.
Vánoce.
Vánoce? Co tím mys...
Zamyslete se. Každé dítě ve městě se na Vánoce probudí
a najde...
u krbu zbrusu novou hračku. Uděláme tím ten svátek ještě kouzelnější.
- Pomyslete na tu radost. - Poslyš, Jespere, myslím, že ne...
Nechte mě domluvit.
Pomyslete na ty šťastné tváře.
Jsou tak roztomilé. Jen...
- Nejsou... hele! - I kdybychom...
Kde vezmeš tolik hraček?
Vy...
vyrobíte nové.
Já hračky nevyrábím.
Teď už ne.
Máte dar, příteli.
Ptačí budky jsou super, ale no tak,
- tyhle ruce jsou stvořené k výrobě... - Ne!
No tak. Spolupracujte. Představte si ty možnosti.
- Tady byste dělal se dřevem. - Ne.
A tu můžete kutit s mechanikou a ozubenými koly.
Přestaň.
A tu byste měl řady nablýskaného nářadí všech tvarů a velikostí...
Počkej. Nech to být!
- ...perfektně seřazených. - Ne!
Co to je?
Vypadni.
Klausi, mrzí mě to.
- Nechtěl jsem... - Vypadni!
Blbá noc, co?
Tak to vítej v klubu.
Ne, nechci tě tím nudit.
Tak jo. Prostě mě to žere, víš?
Když nenasbírám ty dopisy,
co mám pak jako dělat?
Navždy zůstat tady,
kamarádit s lesníkem, žít obklopen šílenci a nikdy nechtít od života víc?
Doma mám skoro všechno.
Ale tady...
jsem jen...
další nepodstatná, zbytečná...
nicka.
Klaus si ale nezaslouží...
Já nechtěl...
Teď mám pocit, že jsem se choval jako...
Přesně tak.
Umíš dobře naslouchat,
víš to?
Tak jo, vyhrála jsi.
Jdeme. Pojď za mnou.
Nechci tě obtěžovat takhle pozdě, ale nerozumíš náhodou... tomuhle?
Fajn. Pojď dál.
Tak jo.
Začneme.
Kdo si dá horké kakao?
Říkala, že chce loď.
- Fakt? - To musí být špatně. Škrtni to.
- Jo, to je. - Cože?
O čem to mluvíte. To mluvíte o mně?
MÁRGU
Klausi, já...
Pojďte.
Zdá se, že někdo potřebuje pomoct...
- s odesíláním dopisů. - Jo.
- Kdo? - Já...
Jak...
Jak je možné, že jsme vás nikdy neporazili?
Jo, a pak...
když na ty sáně naskočila, bál jsem se, že jsou moc malé.
Ale ne, vyrobili jsme je akorát pro ni.
A líbily se jí, že?
Podle mě jo. Myslíš si to taky?
- Myslím. - Jo.
Já taky. Jo, líbily se jí.
Víš, ještě si pamatuju na ten den,
kdy jsem měl na tváři stejný úsměv
- jako ty. - Cože?
Jaký úsměv? Neusmíval jsem se.
Já jsem mhouřil oči. Kvůli slunci.
Jasně.
Taky jsem to nejdřív nechtěl přiznat.
Pěkně mě kvůli tomu škádlila.
Kdo?
Moje Lydie.
Vzpomínám si, jak jsem našel tohle místo v lese, který zbožňovala.
A přímo tady jsem nám postavil dům.
Pryč od toho všeho.
Ale neplánovali jsme tu být sami dlouho.
Chtěli jsme děti.
Hromadu dětí,
které by tu pobíhaly, smály se a dělaly neplechu.
Zatímco jsme čekali,
začal jsem jim vyrábět hračky.
Čekali jsme...
a já vyráběl víc a víc hraček.
- A další. Co myslíš? - A tak jsme čekali dál,
ale děti nikdy nepřišly.
A pak...
onemocněla.
Doteď...
se mi někdy zdá...
že je pořád...
Po tom, co jsem o ni přišel,
jsem asi ztratil sám sebe.
Milovala ptáky,
a tak jsem prostě pořád vyráběl ptačí budky.
Ale pak...
ses objevil ty.
Když doručuju ty hračky,
když vidím tu radost, kterou dětem přináším...
Myslel jsem, že to už nepocítím.
A za to musím poděkovat tobě, příteli.
Takže... děkuju.
Rádo se stalo.
- Víš, co? Půjdem do toho. - Cože?
- Do čeho? - Do těch Vánoc.
Vyrobíme tu hromadu hraček.
- Přála by si to. - Vážně?
Jo, vážně. A když budeme plánovat celý rok,
- pokryjeme příští rok víc vesnic. - Příští?
- A příště ještě víc. - Ale já...
Kdo ví, co bude příští rok?
Možná tu ani...
Co to plácáš? Jdeme. Nemáme čas.
Možná tu ani nebudu.
Raz, dva, tři, čtyři, pět,
chytil jsem rybu na oběd.
Šest, sedm, osm, devět, deset,
pustil jsem ji zase zpět.
Proč jsi ji vrátil do vody?
Kousla mě do prstu a teď bolí.
A to bylo do kterého?
Do malíku pravého.
Dobrá práce.
To bude pro dnešek všechno.
A... domácí úkoly.
Zapomněla jsem na úkoly. Víte co? Žádné nebudou.
Že jsem nejlepší učitelka?
Co se...
tady stalo?
Jo, napadlo mě, že to tu předělám.
Každý ví, že shnilé ryby dávno nejsou in.
Kde jsi na to vzala?
- Použila jsi své úspory? - Ne všechny.
Vlastně jo, všechny. Ale koukej.
- Podle mě to ujde. - A kam se poděla...
ta Alva, která chtěla začít nanovo daleko odsud?
Jenom hlupák by odsud teď chtěl odejít.
Nemyslíš?
Asi... máš pravdu.
Asi? Páni. Ty vůbec netušíš, co jsi způsobil, že ne?
Pojď, ukážu ti to.
Podívej se na tohle.
Tichá noc,
svatá noc...
Veselé Vánoce, slečno Alvo a pane pošťáku.
- Dobrý večer, pane Johanssene. - Dobrý.
Slečno Alvo.
Už to není to samé místo.
Ahoj.
Co tady děláš?
Každý projev dobré vůle...
...vždycky vykřesá další.
Nikdy nezklame.
Pamatujte, dopis dáte do obálky
- a pošlete dál. - Nemusí se to rýmovat.
- Správně, pokračujte. - Jen krátce.
Za pravopis body navíc nejsou.
- Skvěle, Tykvičko. - Pojďte. Víc dopisů.
No tak, nemusí to být jak od Shakespeara.
Jen klid, holka, pomalu.
Páni.
Hladké hrany. Výborně. Dobrá práce.
Zdravím.
Dobrý den.
Co mám teď jako dělat?
Navždy zůstat tady...
KLAUS
JESPER
...kamarádit s lesníkem,
žít obklopen šílenci...
a nikdy nechtít od života víc?
23. PROSINCE 24. PROSINCE
Tak jo, uděláš...
Ty dodělej tohle a...
Trvali na tom a já je nechtěl urazit.
Nevím. Co mys... je to hodně červené.
Myslíš, že je to moc?
Ne, prostě sobům něčím zavážeme oči, aby se jim nezamotaly hlavy,
a to bude stačit. Dělám si srandu.
Vypadá to skvěle, dobře, fajn, je to...
Ahoj, Jespere.
Tati? Cože?
Promiň, pojďme si promluvit venku.
Je tu trochu těsno.
Tati, co tady děláš?
Lhůta ještě nevypršela. Mám ještě pár...
Čtrnáct tisíc dopisů ze Smeerensburgu?
- Musel jsem to vidět na vlastní oči. - Tati, nemůžeš jen tak přijít a...
Počkat, cože? Čtrnáct tisíc?
- To nesedí. To... - Ale ano.
Nebuď tak skromný.
- Co tu dělají? - To oni mě upozornili na tvůj úspěch.
Takový výkon jsme nemohli nechat bez odměny.
Poslouchej, cokoliv ti řekli...
Nuže, připraven vyrazit?
Vyrazit? Kam?
No domů přece.
Dohoda je dohoda. Tvé utrpení je u konce.
Domů?
Tam, kde mám osobního sluhu, snídaně v posteli a...
hedvábné povlečení?
Nikdo si to nezaslouží víc.
No nemám pravdu, pane Klausi?
Byl fakt neuvěřitelný.
Podporoval děti v psaní dopisů
a chození do školy.
Přesvědčil místní, aby svou prací přispěli
v této tak záslužné věci.
Vskutku.
Nuže, můžeme jet?
Samozřejmě ti dám chvíli na rozloučení.
Prosím, já vám to vysvětlím.
- Já... - Je mi to jasné.
Všechny jsi ošálil, aby ses mohl vrátit k životu nafoukance z velkoměsta.
Trefa?
Ne. Teda...
tak to možná začalo, ale...
Alvo... vrať se, prosím.
Kdybych ty dopisy nenasbíral, vydědili by mě, ale teď je vše jinak.
Márgu...
Klausi, poslouchej, já...
Každý něco chce, správně?
Myslel jsem, že tě trocha útrap postaví do latě,
ale sám musím přiznat, že...
Řekněme, že člověka, který dostal poštu do Smeerensburgu,
jistě čeká zářná budoucnost.
A když o tom mluvíme,
těším se, až probereme, kde se vidíš...
Jeden je ze hry a jeden zůstává.
Chraň tě bůh, jestli se mě zeptáš kdo.
Tak teda konečně odjíždíš, co?
Já..
- Zvednout kotvy, vyplouváme okamžitě. - Tohle vidím fakt poprvý.
Prosím?
Poprvé vidím pošťáka zkroušenějšího v den odjezdu než v den příjezdu.
No nic. Nejlepší bude nechat to být.
Jsem si jistý, že nejde o nic,
čeho by nakonec mohl litovat nebo se za to nenávidět.
Hlavu vzhůru, maličká.
Asi jsem prošvihl svoji loď.
Tak jsem mu to všechno řekl.
A on se ke mně obrátil a řekl,
že na mě nikdy nebyl hrdější.
A objal mě. No věříš tomu? Myslel jsem, že bude zuřit.
Jasně, bude mi to chybět. Ten velký dům, kde mě obskakovali,
to hedvábné povlečení. Bože, můžeme mluvit o něčem jiném?
No, vystoupit z lodi umí každý.
Skutečná dřina bude přesvědčit Klause a Alvu, aby mi...
Co to je?
To jsou klany.
Klaus!
Pomalu.
Ještě trochu...
JESPER
Ale, ale.
No není tohle příhodné?
- Co tady děláte? - Tak nás napadlo:
„Nezaslouží si naše děti taky dárek?“
A podívejme se. Máte tu její nejoblíbenější věc na světě.
Pořádně velkou piñatu.
Hej, jestli na ty...
- hračky jen sáhnete, přísahám, že... - Ustup. Tak jo.
S hračkami si dělejte, co chcete, ale nikomu neubližujte.
To nám vyhovuje.
Jak dlouho potrvá, než se děti začnou chovat jako předtím,
až nebudou hračky, kterými by je šlo uplatit?
Jak dlouho, než se obrátí proti sobě?
A jak dlouho, než je budou dospělí následovat?
Jespere?
To je ten pošťák!
Zalkněte se sněhem, vy...
Jak to, že nejsou zapřažení?
Myslel jsem, že jsou zapřažení,
jinak bych to nikdy, ani za milion let, neudělal.
Za nimi!
Kdo nechává sáně takhle stát nezapřa...
Zničte ty hračky!
- Za každou cenu je zastavte! - Moje!
Moje!
Moje...
Moje!
Docela bych teď využil pomocnou ruku.
„Využil.“ Zajímavá volba slov.
To jako fakt? Dáváš mi to sežrat teď?
Všechny ty hračky rozmlaťte!
- Hračky! Musíme ten pytel zavřít. - Proč se staráš?
- Já myslel, že odjíždíš. - Bezva. Jasně.
Víš, co? Jo, pojďme dál řešit, jak strašný jsem člověk,
zatímco si ve snaze zachránit dětem hračky nejspíš zlomím vaz.
- Proč ne? - Padej!
Zastavte ty hračky!
Klausi?
Pěkný trik. Jak jsi věděl, že to nesrazí i mě?
To je jedno. Neodpovídej.
Moje!
Jeď. Jsme mrtví.
Moje!
Tykvičko!
Táta je na tebe hrdý i tak, slyšíš?
Moje?
Ztrácíme hračky.
Ne!
- Zastav! - Panebože!
Ne!
Jespere! Pusť se!
Nestojí to za to!
Šílíš? Ne!
Vidíš? Byla to hračka. Jen...
Tím bych si nebyla tak jistá.
Ne, počkejte!
Ne!
Tohle město bylo založeno na nenávisti
a zášti.
A tak to zůstane, dokud tu bude nějaký Krum...
Nebo Ellingboan.
...co k tomu bude mít co říct.
Jdeme.
Tady jsme skončili.
Skvěle řečeno. Počkat, to znamená, že zase válčíme? Už žádné příměří?
Hned od zítřka.
Každý dobrý čin...
Co jsi to říkal?
Každý dobrý čin...
vykřesá další.
Myslím, že ses pěkně praštil do hlavy, drahoušku. Radši si lehni.
Nevěříte mi?
Otočte se.
Cože?
Otočte se.
Moje.
- Tykvičko! - Zlato!
- Okamžitě to polož. - Moje!
- Zlato! - Magdalone, vrať se.
- Okamžitě slez! - Tykvičko!
To tě volá mamá.
- Polož ho. - Pamatuješ?
Nevíš, v čem se hrabal.
Klausi, nevím, co ti mám říct.
Kdybych...
Co to je?
Ty dárky na saních byly falešné?
Měj ve mě trochu důvěry.
Já bych jim ty hračky nenechal.
- Ale jak jsi věděl... - Děti mluví, víš?
A když zrovna mluví o tom,
jak jejich rodiče plánují davové násilí,
- učitelé poslouchají. - Byl to jednoduchý plán.
Zničili by návnadu a odešli.
Pak ses ale ukázal ty a zkomplikoval to. Jako obvykle.
Takže tohle bylo k ničemu?
To bych neřekl.
Můžeme?
On přišel!
- Jo! - Můj dárek je veliký!
Já ti to říkal. Já říkal, že přijde.
Mami! Pojď sem, rychle!
- Jo! - Jo!
- Přesně to jsem chtěla! - On přišel!
Tati, mami!
Vzbuďte se! To musíte vidět!
Život plynul dál.
A Smeerensburg se dál měnil k lepšímu.
Poetické, nemyslíte?
A co se týče mě a Alvy...
No...
Co jste čekali? Jasně, že mě milovala.
Každý rok v období Vánoc se k nám začaly valit dopisy.
S každým rokem víc a víc a z větší dálky.
Museli jsme zvýšit produkci, jak jsme plánovali.
Víc dětí, víc hraček, víc měst.
Je to taková zář, že vidíš i v noci.
A tamhle! Vidíš tu červenou a žlutou podél okraje?
- Roky plynuly... - Nemáš pro pošťáka horkou kávu?
Co to máš na puse?
Co? Nelíbí se ti to? Sluší mi, ne?
Buď upřímný. Alvě se to fakt nelíbí.
Každý byl lepší a lepší.
A pak, dvanáctý rok...
Už jdu, zlato.
Hledal jsem ho všude.
Ptal jsem se všech, ale prostě jsme ho nemohli najít.
Žádné rozloučení.
Žádné vysvětlení.
Nic.
Jako by se prostě...
vytratil.
Tak jo.
Mám tu dvě naléhavé zásilky, pane poštmistře.
Dopisy jdou do obálky.
Razítkuji dopis.
Další razítko.
Podepsáno, zapečetěno, k doručení!
- Dobrou, děti! - Běžte spát.
- Dobrou, mami. Dobrou, tati. - Dobrou.
Co se s ním stalo pak...
a jak a proč se to stalo...
tomu vůbec nerozumím.
Už dávno jsem se přestal snažit to pochopit.
Co vím, je to...
že jednou za rok...
vidím svého přítele.
VĚNOVÁNO PAMÁTCE MARY LESCHEROVÉ