NETFLIX PREDSTAVLJA
Pisma. Danas ih ne pišete često, zar ne?
Ali jedno pismo nikada ne zaboravite.
Šaljete ga bucmastom tipu u crvenom i ako ste se više-manje dobro ponašali,
poslat će vam par igrački.
No nitko se ne zapita kako je sve to počelo.
Ovo je priča o pismima i počela je
ovim pismom.
KRALJEVSKA POŠTANSKA AKADEMIJA
74, 75, 76, 77, 78, 79...
-80! -Viši instruktore!
Dolazi s vrha! Brzojav za kadeta.
Za njega je, gospodine.
Kadete Johansen!
Čekajte. Nemojte mi reći. Pokušat ću pogoditi.
Odustajem. Tko si?
Viši instruktore. Sjednite. Želite li štogod popiti?
-Espresso? Cappuccino? -Zašto ne vježbaš s konjima?
Nema problema. Netko me zamijenio.
Brzojav iz glavnog poštanskog ureda.
Što?
Zbilja? Ne zafrkavajte me. Pridržite.
Očekivao sam ga prije, no...
Pozvali su me u zmajevu jazbinu.
Viši instruktor ipak neće popiti espresso.
Popijte moj, ne trebam ga.
Posljednji ću put pogledati ovo mjesto, da ga mogu zaboraviti.
Jesam. A sad idemo.
Devet mjeseci.
Toliko je prošlo otkako sam iskoristio svoj utjecaj
-da uđeš u Kraljevsku poštansku akademiju. -Devet mjeseci i šest dana. Ali tko broji!
Nema krutona? Ta hajde!
-Hoćemo li procijeniti tvoj napredak? -Naravno.
-Instruktore. -Gospodine.
Sortiranje pisama.
Veoma loše.
Rad s golubovima pismonošama.
Katastrofa!
Prijevoz lomljive robe. Najgori student!
Čuo si. Ali bar smo pokušali s faksom.
Idem se spakirati i krenuti kući. Šteta. Dovraga.
-Nikamo ne ideš. -Ne, tata.
Imaš pravo. Kad ću odrasti
i prestati tratiti sve ove prilike koje si mi ljubazno nametnuo,
i postati neovisan?
Morat ću dobro razmisliti o svojim prioritetima,
zamotan u svilenim plahtama uz kavijar i šeri. Još kupuješ isti?
Neću te gledati kako namjerno zakazuješ
i dopustiti da se vratiš povlaštenom i ispraznom životu.
-Da. Što bih drugo... -Čestitam. Postao si poštar.
Molim?
Morat ćeš osnovati poštanski ured u...
Smeerensburgu.
-Imaš jednu godinu. -Jednu godinu? U Smeerensburgu?
-Što to znači, tata? -Šest tisuća pisama bit će dovoljno.
Moraš ih osobno pečatiti. I dobro poslušaj, Jespere.
Podbaciš li, razbaštinit ću te.
Zaboravi otmjene apartmane, kočiju, odjeću i zabave.
Očekuj udoban kutak u kaljuži.
-Ali... -Šest tisuća pisama u jednoj godini.
Iz ovog se ne možeš izvući ikakvim smicalicama.
Ali tata, to sam ja. Porazgovarajmo.
To je tvoj sin Jesper. Mali Jespie.
Sjećaš se kad sam govorio: "Tata, mogu li ti pomoći s pismima?
Zapečatiti ih poslati?"
Čekajte! Znate li koliko se ova uniforma glačala?
Ni ja, ali je sigurno trajalo satima!
Halo? Burgharde. Napokon poznato lice. Možeš li vjerovati što su mi...
Burgharde, nisam se ukrcao! Burgharde?
I ja sam za disciplinu, gospodine, ali Smeerensburg?
Niste li pretjerali?
Treba ga malo razdrmati. Tko zna, možda mi jednoga dana zahvali.
Hvala, tata.
Ovo je sjajno, oče. Puno ti hvala.
Ovo je sjajno, tata. Ma super je.
Hvala, tata.
Hvala.
Uživam u ovoj užasnoj vožnji. Hvala ti najljepša.
Hvala, hvala, hvala! Hva...
Vrati se do raskrižja i skreni lijevo kod mrtvog stabla. Nema na čemu.
Što? Nisam se izgubio.
Jesi, vjeruj mi.
Smiješno. Lijepi brod. Ima li šanse da se danas ukrcam?
-Što si rekao? -Novi poštar. Smeerensburg.
Mjesto na otoku okruženom vodom.
Za to trebam brod koji vi imate. Jeste li sad skopčali?
-Je li vrijeme uvijek takvo? -Snašao nas je toplotni val.
Evo ga. Smeerensburg.
Dražesno, ha? Trebao bi ga vidjeti u proljeće.
Tad sivilo najviše dolazi do izražaja.
-Što se dogodilo ovdje? -Živopisne lokalne tradicije.
Bizaran folklor i slično. Sve je to dio živahne kulture ovoga grada.
Ne! Bagro jedna!
-Gdje su svi? -Svi?
Očekivao sam nekakav doček.
Aha, doček! Naravno!
Dobro da si me podsjetio. Pozvoni ondje i doček će početi.
-Da pozvonim? -Da.
Pozvoni i svi će izaći. S bendom, zakuskom i ključevima grada.
-Sve što ide uz doček. -Zbilja?
-Ovo? -Da.
Ne dolazi im svaki dan novi poštar iz velegrada.
Što se to događa?!
Moje!
Grizu! Marš!
Nije li to lijepo?
-A mislio si da su zaboravili. -Vodi me odavde!
Što se to događa?
-Zašto svi stoje? -Pa!
-Napokon ste se predali! -Predali? Mi? Smiješno!
-Priznaj da ste pozvonili. -Ellingboe ne bi to učinio!
-Ne viči na mene! -Vi ste to učinili.
-Vi ste pozvonili. -Eto nje!
Uplašili ste se i sad okrivljujete nas!
-Nevjerojatno. -Čistili smo snijeg.
Što to imate, djeco?
Moje!
Buhtlice, pokaži što si pronašla.
Moje.
Ne postupa se tako s ljudima. Bar ne sa mnom.
-Pustite da... -Poštar?!
-Ma molim vas! -Kad će naučiti?
Poslali su nam još jednog poštara!
Dobro, dobro. Ne znate tko sam pa ću to zanemariti.
Ali recimo da nisam poštar. Zapravo jesam, obiteljski posao.
-Moj otac... Nemojte da počnem... -Gdje smo ono stali? Zvono, molim!
Život je prekratak da idemo u detalje.
ŠKOLA
Dođite na tezgu. Sad ću doći.
Slušajte, upozoravam vas, sa mnom nema šale.
Kako smrdi! Ovo ni pas ne bi...
Nema više psa. Samo haringe i manjića.
Aha. Uniforma, hladan znoj, uplašen i treseš se.
Pokušat ću pogoditi.
Najnoviji si pismonoša,
a brodar te prevario i rekao da pozvoniš bojno zvono.
Bojno zvono? Kakav to grad ima bojno zvono?
Da otvorimo prozor? Ne podnosim...
Dobro došao u Smeerensburg, dom najboljih svađa na svijetu.
-Svađa? -Zavade, razmirice.
Krumovi protiv Ellingboea.
Hoćeš li štogod kupiti ili si došao čavrljati?
Čekaj. Nije li ovo škola? Gdje su djeca i učitelj?
Da, hvala. Znala sam da sam nešto zaboravila. Djecu.
Hvala.
-Ti si učiteljica? -Tako stvari stoje.
Ja prodajem ribu, a osoba za tezgom,
-a to si ti, kupuje... -O, Bože. To si ti? Što se dogodilo?
-Dogodilo se... -Loše sam se izrazio.
Pristala sam raditi u mjestu gdje ljudi ne šalju djecu u školu.
Druženje s neprijateljskim podmlatkom? Zabranjeno!
Zato sam spala na ovo da zaradim
kako bih počela iznova negdje veoma daleko odavde.
Hoćeš li nešto kupiti? Haringa je danas na popustu.
Tu si! Pitao sam se kamo si odjurio. 'Jutro, gđice Alva.
-Mogense. -Idemo, mladiću.
Sačuvao sam najbolje za kraj.
POŠTANSKI URED
Dome slatki dome.
Koji vrag?
-Pošalji to, poštaru! -Hej, to je bilo...
Idi kući, gubitniče!
Ako sam ja gubitnik, ti si...
Predaleko si. Nestao si.
Ima mnogo prirodne svjetlosti, rustikalnih detalja,
centralnu klimu i panoramski pogled. Savršeno za ljubitelje životinja.
-Uživaj. -Čekajte! Nije moguće.
Shvatio sam.
Moj otac vas je na to nagovorio? Dobra fora. Preveslali ste me.
A sad mi pokažite gdje ću odsjesti.
Htio bih vruću kupku i jelovnik.
Da ti objasnim.
Poštar si u Smeerensburgu, na otoku odsječenog od ostatka svijeta.
Imaš hladne, bijesne i nasilne susjede i sad ti je ovo dom.
Jesi li sad skopčao?
Još malo. Izdrži.
Dosta mi je! Ovdje je koma! Idem kući!
Ne. Ne možeš otići. Razbaštinit će te. Završit ćeš na cesti.
Mrzim ovo mjesto.
Hladno je i prljavo. Ljudi su prema meni zločesti,
nedostaju mi svilene plahte. Zaveži! Ne budi slabić.
Usredotoči se. Kako ćeš otići odavde? Za to trebaš...
Pisma!
Osjećam da će tu biti jedno.
Dođi tatici, slatko pisamce. Ta hajde!
Dobro. Valjda moram otići izvoru.
Dobro jutro, gospođo. Ja sam poštar.
Ako imate pisma za mene, možete otići po njih i...
Zdravo. Ako imate kakvo pismo, rado ću ga preuzeti.
Čestitka dalekom rođaku? Telegram sućuti?
Majko mila!
Imate li kakvo pismo? Ili bilo kakvu pošiljku?
Molim vas, ljudi! Pisma! Nemam cijeli dan!
Ne izlaži se. Ne paničari.
Zbog tog se žale da pošta kasni!
Dobro. Što se to događa? Gdje su pisma?
Ljudi ovdje imaju si reći samo jedno.
I za to ne trebaju pisma.
-Ne misliš li? -Čekaj!
Nema pisama? A kako ću se izvući...
-Koji vrag? -Gospodine, biste li mi vratili crtež?
-Vjetar ga je otpuhnuo. Molim vas. -Ne sad, mali.
Ne vidiš li da pokušavam dokučiti kako...
Imam prijedlog. Ja sam poštar.
Ne mogu ti ga dati, ali ti ga mogu poslati poštom.
-Kako? -Vrlo jednostavno.
Presavinut ću tvoj divni crtež, stavit ću ga u kuvertu
i onda trebam još za poštarinu da ga mogu staviti u sandučić.
-Za poštarinu? -Baciš mi peni za poštarinu i spremno je.
Zašto ga samo ne staviš u sandučić?
Htio bih to učiniti, ali ne mogu.
Bez poštarine nije pismo. Razumiješ?
Što kažeš na to? Ja ću dobiti pismo, a ti crtež.
Obojica smo na dobitku. Želiš ga, zar ne? Ne želiš ga, zadržat ću ga. Sviđa mi se.
Na tvom bih ga mjestu zadržao i poslao ga natrag sebi.
Bok, tata. Ovaj fini čovjek kaže da mi može vratiti crtež poštom.
-Ne. Laže. Djeca lažu. -Bi li mu dao peni?
Vidi! Pogrešna adresa. Baš sam glup. Vi niste Spendlebergi.
Vidimo se! Hvala. Ne moramo razgovarati. Bok!
Dobri psići!
A to je zacijelo ekspresna pošta.
Smeerensburgu, možda si dobio prvu rundu,
ali se varaš ako misliš da ću odustati.
Brzo ću skupiti pisma pa ću se pozdraviti s hladnoćom, luđacima
i kokošima. Da, i s vama. Vidjet ćete. Dajte mi tjedan dana.
Najviše dva.
Smetam? Vidim da si zatrpan poslom.
Nemaš li nekakav posao ili nešto slično?
Naravno. Došao sam po poštu.
Gdje je? Moraš mi pomoći s težim vrećama. Bole me leđa.
-Mrzim te. -Znam.
Gdje je pošta? Sad je držiš u drugoj prostoriji?
Potražim li je i približim joj se, hoćeš li reći "toplo"?
A udaljim li se, hoćeš li reći "hladno"?
-Pa... -Što je to?
-Što? Šumarova koliba? -Da. Živi li itko ondje?
Naravno. Morao bi ga posjetiti. Drag je tip. Voli posjetitelje.
Zdravo. Ušao sam vam u kuću, ili što god da to jest.
Ima li koga?
Ma je li ovo moguće?
Znao sam da će se to dogoditi.
Super. Ubit ću tog brodara!
Što?!
Igračke?
Evo!
Sad mogu otići kući zadovoljan što sam postigao apsolutno...
Dosta mi je! Radije živ u kaljuži, nego raskomadan.
Ne, hvala!
Nemoj me raskomadati i baciti u šumu!
-Gdje je ovo? -Ne znam. Otkud da znam? Čekaj.
Znam. Nastavi ovim putem i stići ćeš.
Ne možeš promašiti. I ja te mogu odvesti.
Dobro.
Oprosti...
Stigli smo. Pazi kako izlaziš. Što je to?
Nisi li poštar?
Želiš da ja... Ali...
Naravno. Sa zadovoljstvom.
Rado ću dostaviti nešto što je zacijelo odsječena glava.
Nema šanse da ovo nije odsječena glava. Držim glavu u rukama.
Hajde! Trudim se...
Tu si! Tih si za neproporcionalnog...
kršnog i monumentalnog... Imaš nekakav...
Molim? Da uđem?
Nema šanse. Rado bih to učinio, ali šteta što postoji ograda.
Kvragu. Što to radiš? Što se zbiva?
Molim te, otvori. Zašto mi to radiš?
Ne.
Pobijedio si. Želiš novac? Tata mi je bogat.
Zatraži otkupninu. Znaš pisati? Ja ću napisati poruku.
Neće znati da sam to ja. Zvučat ću kao ti.
Upotrijebit ću jednosložne riječi. Molim te! Pusti me van!
Zašto?
Tko je to?
Vrata!
Lokoti!
Otvorit ću ih. Hajde!
Otvorite se. Hajde!
Hajde. Saberi se.
Gdje su, dečki? Nemojte da vam pobjegnu. Uhvatite ih!
Dobro. Nakon svega što si zatražio, mogu li...
Došao je dovršiti posao!
-Ne! -Gospodine poštaru, jeste li unutra?
Odlazite! Čut će vas.
Htjeli bismo poslati ova pisma.
Što si rekla?
Rođak nam je rekao da će nam g. Klaus izraditi igračku ako mu pošaljemo pismo.
I da vam donesemo peni.
Bez poštarine nije pismo, zar ne?
Hej! Želite igračku?
Hej, biste li htjeli novu igračku?
Dovoljno je da napišete pismo g. Klausu.
Stavite ga u kuvertu, napišete svoje ime i donesete mi peni.
To ne smijete zaboraviti.
Moraju biti tužna. Tužna su? Bravo.
Dobro je. Slijedi teži dio.
Zapamti da vjerojatno nije ubojica sa sjekirom, ali...
Uvijek postoji šansa. Ali vjerojatno nije.
Zapravo je dobar tip.
Zdravo.
Zdravo. Vi ste g. Klaus, zar ne?
Sjećate se da sam vam sinoć neovlašteno upao u kuću?
Poštar Jesper Johansen. Nismo se upoznali.
G. Klaus, pročulo se
da su siromašna djeca Smeerensburga spontano počela pisati pisma
u kojima od vas traže igračke.
Sjetio sam se da imate pun štagalj igračaka
koje skupljaju prašinu pa...
Bože. To je to. Gotovo je.
To je...
posve normalno. Nije znak psihičke bolesti.
-Odlazi. -Gospodine Klaus.
Odlučite li darovati igračke toj dječici,
rado ću im ih besplatno dostaviti.
G. Klaus, čekajte! Molim vas.
Koliko ćete samo sreće donijeti u njihove bijedne živote.
Pogledajte.
Jadan se Herlief igra samo štapovima i kamenjem. Kako tužno.
A mala Penny... Patty.
Imala je tako staru lutku da joj se raspala u rukama.
A mali ružni Kristoff...
Noćas u isto vrijeme.
Odlično. U isto vrijeme? Usred noći?
-Mogu sad uzeti igračke. -Idem s tobom.
Ali ne morate poći sa mnom.
Možda se neovlašteni poštar ne smije voziti sa mnom.
Moram provjeriti.
Super. Vidimo se noćas. Zanimljiv razgovor.
Igrao se!
S Ellingboeicom!
-S Ellingboeicom! -O, Bože!
-Jeste li čuli? -Neprihvatljivo.
Ne znam kako se dogodilo. Nakratko sam se okrenuo...
I ugledala sam ih. Dovela sam je što prije.
-Loše! -Neprihvatljivo.
-Nezamislivo! -Što ćete poduzeti?
Ovo je veoma loše.
Najgori slučaj dosad. Što ti je bilo na pameti? Ne znaš...
Da se Krumovi i Ellingboei ne druže.
-Ali zašto? -Pita zašto?
-Sad shvaćate? -Zašto?
Ne znam što učiniti.
Pomozite nam, preklinjem vas.
Znaš li što je to, dječače?
Ovo je tradicija!
Veličanstvena mržnja koja se stoljećima prenosi naraštajima.
-Stodnevni sukob iz '45. -Nadmoćno smo pobijedili.
Morska igra kukavica.
Veliko pokazivanje stražnjica iz '86.
-Ako nešto znamo... -I to od pamtivijeka...
To je da Krum mrzi Ellingboea.
I da Ellingboe ne podnosi Kruma.
Eto zašto!
Ali ja znam da nisi htio pokazati manjak poštovanja prema nasljeđu, zar ne?
-Da. -I neće se ponoviti, zar ne?
Naravno da neće.
A sad mi reci otkud ti ovaj ljepotan.
Zacijelo ne želite da ih ostavimo pred kapijom.
Baš ste rječiti!
Nisam ni očekivao odgovor.
Oprostite!
Ne!
Stanite!
Bagro jedna!
-Mene. -Odaberi mene.
-Makni se! -Prvo moje!
-Recite g. Klausu da želim bicikl! -Šuti! Uzmite moje pismo!
Prvo moje! Želim lutku!
-Prvo moje! -Dobro. Stanite u red. Brzo!
Natrag. Svi u red. Tako.
Pismo? Dobro.
Imam ga. Gubi se. Dobro. Dalje.
-Što s njom nije u redu? -Nije odavde. Laponka je.
Lijepo, ali nemaš pismo. Vrati se kad ga budeš imala.
Ugodan dan. Pa-pa! Ima li još pisama?
-Evo! -Imam!
-Evo! -Znate kako to ide.
Bez pisma nema igračke.
Ali ne znamo pisati.
Smola. Čekajte. Znate što možete učiniti?
Što to radiš? Govoriš djeci da idu u školu i nauče pisati?
-Što je tebi? -Htio sam...
Slušaj me, poštaru! Što god da smjeraš, ne uvlači me u to.
Već pet godina trunem ovdje.
Malo mi fali da se izvučem i nećeš mi to upropastiti. Jasno?
Ali djeca ovdje trate život bez obrazovanja.
Oprosti, sanjar sam, no ne radimo li to zbog toga?
Nisi li postala učiteljica da bi nešto promijenila?
Mladenačka ljubav. Prisjetim se prošlosti.
Prodorni pogledi, ubrzano kucanje srca.
No s plačem i prljavim pelenama ne mogu se baš poistovjetiti.
Idete spavati i kad se ujutro probudite, dar vas čeka kraj kamina.
Gospodin Klaus je čudo!
-Sjajan je. -Jest.
Klaus sjajan?
Golem je, ali se probije kroz dimnjak.
-Zbilja? Kako? -Ne znam. Valjda je to čarolija.
Ostavite li čarapu na kaminu, g. Klaus će je napuniti igračkama.
-Dolazi samo noću. -Nitko ga nikad nije vidio.
Kao da je nevidljiv.
Voli kekse. Ne zaboravite mu ih ostaviti.
Idi kući, gubitniče!
Tko je sada gubitnik, derište jedno!
Gospodin Klaus je guba!
Čuli ste za Klausa?
Izrađuje najbolje igračke.
-Klaus. -Klaus.
-Super je. -Ima najbolje igračke.
-Što se dogodilo? -Šuti.
Sjedni i budi sav čaroban i super.
Što?
Hoćemo li danas išta naučiti?
Ako baš morate biti ovdje, bar šutite.
Zašto ne vježbate samoglasnike ili slično?
-Nemamo bilježnice. -Ni kemijske.
Dogovorimo se nešto. Ako vas nešto naučim,
hoćete li otići, molim vas?
Evo.
Ovo je zbilja moje ime?
Jest, tvoje je ime.
Želim naučiti još!
-Molim vas. -Sljedeći sam!
-Želim napisati svoje ime. -I ja.
-Mene! -Želim napisati svoje ime!
-I ja želim to naučiti. -I ja. Pozovite mene!
-Preteški smo. -Dobro.
Mogu ići sam. Ne moraš...
Bez uvrede, no mogao bi malo na dijetu.
Što radiš?
-Manje darova, manje težine. -Manje darova?
Ali to znači manje pisama, a manje pisama znači manje...
Više upropaštenih dječjih snova.
Ne. Neću to dopustiti.
Obvezali smo se. Radi djece.
Jesam te!
Dođi!
Ja ih iscrpim, a ti ih uhvatiš.
Odličan timski rad.
Ho-ho-ho.
-Da. -Super ideja.
-Odlični smo i brzi. -Pouzdani su, snažni i slušaju.
Poštanski ured je i službeno otvoren. Ako imate pismo, izvolite.
Hvala, hvala...
Gubitniče! Što se zbiva?
Poslao sam pismo i dobio šugavi komad ugljena.
Tako ti treba. Hulje poput tebe ne dobivaju Klausove igračke.
Da? Može znati kakav sam samo ako si me ti izdao.
Nisam morao. On zna.
-Kako to misliš? -Sve vidi.
Svaku podvalu, psinu i zlodjelo. Ima popis.
-Zove ga popisom nevaljalaca. -Lažeš.
Vjeruj mi. Ne želiš biti na tom popisu.
Još želiš baciti snježnu grudu?
Nisam ni mislio.
Samo dobra djeca dobivaju igračke?
"Dragi g. Klaus, danas sam očistio snijeg u svim dvorištima u mojoj ulici.
To je dobro, zar ne?
Nemoj me staviti na popis nevaljalaca."
"Dragi g. Klaus, danas smo pomagali mami.
Radit ćemo to svaki dan
-doneseš li nam igračke." -Dragi g. Klaus,
susjed je danas popravljao rupu u ogradi
pa je pao i ozlijedio nogu.
Sigurno ga je silno boljelo jer se neprestano derao.
Pomogli smo mu.
Rekao je da mu nije drago, ali ipak mislim da mu je bilo."
"To je bilo danas. A jučer,
umjesto da gđi Runi ukrademo borovnice, ubrali smo joj ih.
Zatim je došla k nama i donijela mami džem od borovnica.
A ona je njoj odnijela pitu."
"Dragi g. Klaus, svaki dan idem u školu
-i uvijek napišem zadaću." -Annelise, hvala ti!
Zdravo, g. poštaru.
"Gđica Alva najbolja je učiteljica."
"Očistio sam tatin stari klarinet.
Nadam se da sam odradio dobar posao. Izgledao je zadovoljno.
Bi li mi donio igračku, molim te?"
Što?
Koji vrag...
-Šefe, kako ste? -Moje!
-Što? Kako?
Hajde! Igrajmo se!
Vrijeme je da pošaljemo poruku tom poštaru.
Znaš što ti je činiti, Buhtlice.
Moje...
Pekar daje Ellingboeima popust na slastice. I ne sadržavaju oštrice.
Jesi li znao da ima 70 % manje paleži?
Istina je. Kad si vidio zapaljenu kuću?
Točno tako. A roštiljanja ili buvljaci?
Kao da su svi poludjeli.
Istinski nesebično djelo uvijek potakne drugo.
Ma tko se to raspričao!
Što te natjeralo na ovakav izljev mudrosti?
Nešto što je netko nekad govorio.
I ja ću ti nešto reći.
Dovoljno sam iskusan da znam da svi nešto žele.
Djeca žele igračke. A odrasli... Ne znam što oni žele.
Ali to sigurno nisu dobra volja i mir u svijetu.
-A ti? Što ti dobivaš time? -Ja? Pa...
Drukčije je. Ja ne...
Pazi!
Moje!
Ne mogu vjerovati! Što radite u našoj zasjedi?
Vašoj zasjedi? Ovo je naša zasjeda!
-Stani! -Trudim se!
Stani!
Pogledajte što ste učinili!
-Mi?! -Upropastili ste savršenu zasjedu.
Tvoji su prijatelji?
Dragi su.
Nećete vjerovati što sam noćas vidio.
Leteće saonice koje su vukli čarobni sobovi?
Aha.
Ono se smije. Misterij riješen.
Ho-ho-ho!
Samo malo.
-Tako se smiješ? -Da. Ukrcajmo stvari.
E, ne. Nećeš se tako lako izvući.
-Ponovi. -Neću.
-Hajde. Bar smiješak ili hihot. -Nastavi i čut ćeš svoje.
Prestat ću.
Čuo si vic o jednonogom čovjeku koji je ušao u kafić?
Slabi smo sa zalihama, ha?
Još nekoliko tura i gotovi smo.
Zacijelo si sretan što neće biti noćnih smjena.
-Zar ne? -Da.
Aha.
I ja.
O odlično, evo tebe opet.
Da. Jako lijepo. Ali što god želiš reći, imam svojih problema.
Nemamo više igračaka, a bez igračaka, nema pisama.
A bez pisama... Zaboravi.
Ponestaje mi vremena. Eto! Već je Božić i još...
Božić.
Pa da! Moramo... Moram...
Otiđi s moga trijema. Privatni posjed.
Ja, vođa ponosnih Krumova...
Hajde, više!
Zaveži, idiote! Sad ću!
Ja, vođa ponosnih... Zaboravi. Raspoloženje je splasnulo.
-Znaš zašto sam sazvala sastanak. -Naravno da znam.
-Ponoćni sukob? -Osvrni se oko sebe, Aksele.
Gdje ti je klan?
Reći ću ti gdje je.
Druže se, voze traktorom i roštiljaju!
-Ne zaboravite na užine! -Književni klub mi je preoteo Svena.
Poštar i stari izrađivač igračaka svima ispiru mozak!
Što to govoriš?
Da je vrijeme da se udružimo protiv zajedničkog neprijatelja.
-Predlažem da proglasimo primirje. -Primirje? Poludjela si?
Ne udružimo li se protiv toga, bit će još književnih klubova
i roštiljanja odsad... -I užina!
-Ne zaboravite užine! -Da, i to.
Moramo se udružiti da bismo prekinuli mirno doba?
Naši preci to zahtijevaju.
Za lozu Ellingboe!
Za čast Krumova.
Klanovi će se udružiti na ovom ratnom pohodu!
Moje!
Ja...
Trebat ćemo mnogo raditi na tome.
Iznenađenje!
Jespere?
-Što radiš... -Dobro došao u novu radionicu!
-Ta-da! -Što...
-Objasnit ću ti. -Zašto...
-Ne želim... -Sjedni!
Svidjet će ti se ovo. Obećavam.
Božić!
Božić? Što...
Razmisli. Svako dijete u gradu probudi se na Božić i pronađe
novu igračku kraj kamina.
Možemo napraviti blagdane čarobnijima. Sjeti se radosti i sreće.
-Jespere, ne mislim... -Pusti me da završim.
Sjeti se ovih sretnih lica. Kako su slatka.
-Nisu li... Pogledaj! -I da...
Gdje ćemo nabaviti toliko igračaka?
Izradit ćeš nove.
Više ne izrađujem igračke.
Imaš dar, prijatelju. Kućice za ptičice su lijepe,
-ali ove ruke služe... -Ne, rekao sam.
Surađuj. Zamisli mogućnosti. Ovo je kutak za obradu drva.
-Ne. -A ovdje bi izrađivao mehanizme za sat.
-I popravljao. -Dosta.
A u ovom kutku, nizovi blještavog alata
-svih oblika i veličina... -Nemoj!
-Besprijekorno namješteno... -Ne!
Što je to?
Izađi.
Žao mi je.
-Nisam znao... -Van!
Loša noć?
Nisi jedina.
Ne želim ti dosađivati.
Dobro. Ma nešto me muči.
Ako ne dobijem pisma, što mi je činiti?
Da zauvijek ostanem
i družim se sa starim šumarom, okružen luđacima i da se zadovoljim time?
Kod kuće imam gotovo sve.
Ali ovdje sam samo običan i beznačajan
nitko i ništa.
Ali Klaus ne zaslužuje to. Nisam htio.
Sad se osjećam da sam se ponio kao...
Točno tako.
Znaš slušati.
Dobro. Pobijedila si.
Idemo. Za mnom.
Oprosti što dolazim tako kasno, no razumiješ li je možda?
Dobro. Uđite.
Pa počnimo. Tko želi vrući kakao?
Rekla je da želi brod.
-Zbilja? -Ma nije. Zaboravi.
-Da, jest. -Što?
O čemu razgovarate? O meni?
MÁRGU
Klaus, ja...
Idemo.
Netko bi mogao trebati pomoć
-u slanju pisama. -Aha.
-Tko? -Mislila sam...
Kako vas nismo nikad uspjeli poraziti?
I kad je sjela na saonice, pomislio sam da su premale.
A bile su taman za nju. I svidjele su joj se.
Misliš li da su joj se svidjele?
-Mislim. -Aha. I ja. Svidjele su joj se.
Znaš, sjećam se dana
-kad sam se prvi put tako smijao. -Što? Nisam se smijao.
-Škiljim, zbog sunca. -Aha.
I ja to nisam odmah htio priznati. Zezala me zbog toga.
-Zezala? -Moja Lydia.
Sjećam se kad sam pronašao mjesto u šumi koje joj se svidjelo
i sagradio nam kuću.
Daleko od svega.
Ali nismo još dugo trebali biti sami.
Htjeli smo djecu. Puno djece
koja će trčkarati uokolo, smijati se i upadati u nevolje.
Dok smo čekali, počeo sam izrađivati igračke za njih.
Čekali smo i izrađivao sam sve više igračaka.
Evo još jedne.
I dalje smo čekali.
Ali nisu nikada stigla.
I onda...
Razboljela se.
Čak i sad, katkad,
čini mi se kao da je još...
Nakon što me napustila,
bio sam kao izgubljen.
Voljela je ptice i nastavio sam izrađivati kućice za ptice.
I onda si se ti pojavio.
Dostavljati igračke i vidjeti kako usrećuju djecu...
Mislio sam da to više neću doživjeti.
A za to moram zahvaliti tebi, prijatelju. Stoga, hvala ti.
Molim.
-Znaš što? Učinit ćemo to. -Što?
-Na što misliš? -Izradit ćemo igračke za Božić.
-I ona bi to htjela. -Zbilja?
Da. A uz cjelogodišnje planiranje,
dogodine se možemo proširiti. -Dogodine?
-Pa još više! -Ali ja neću...
Iduće godine, tko živ, tko mrtav. Možda neću...
Što to govoriš? Hajde. Nemamo vremena na bacanje.
Možda neću biti ovdje.
Jedan, dva, tri, četiri, pet.
Igra se cijeli svijet.
Šest, sedam, osam, devet, deset.
Pojavio se mali pesek.
Zašto si ga pustio?
Jer za prst me ugrizao.
A koji je nastradao prst?
Kažiprst.
Bravo!
To je sve za danas. A za domaću zadaću...
Zaboravila sam. Znate što? Nema zadaće.
-Nisam li najbolja učiteljica? -Što se ovdje dogodilo?
Odlučila sam preurediti školu.
Koga više zanima trula riba!
Čime si to platila?
-Ušteđevinom? -Jednim dijelom.
Sve sam potrošila. Ali pogledaj.
-Dobro izgleda. -Željela si novi početak daleko odavde?
Što je s time?
Trebao bi biti glup da sad otiđeš odavde.
-Zar ne? -Valjda.
Valjda?
Ne shvaćaš što si učinio, zar ne?
Pokazat ću ti.
Pogledaj ovo.
Tiha noć
Sveta noć
-Sretan Božić, gđice Alva. -Sretan Božić.
'Večer, poštaru Johansen. Gđice Alva.
Ovo nije isto mjesto, zar ne?
Hej. Što radiš tu?
Istinski nesebično djelo, ha?
Uvijek potakne drugo. Nikad ne iznevjeri.
Stavite pismo u kuvertu
-i šaljite dalje. -Ne mora biti rime.
Kratko i slatko. Nema nagrade za stil.
Odlična si, Buhtlice.
Hajde! Ne morate paziti na stil.
Samo polako, stara curo!
Glatke crte. Bravo!
-Zdravo. -Bok.
Što mi je činiti?
Da ostanem u ovom gradiću?
I družim se sa starim šumarom?
Okružen luđacima.
I da ne poželim ništa više?
24. PROSINCA
-Ti ćeš ovaj dio? -Ti završi to, a ja ću...
Inzistirali su i nisam htio biti bezobrazan.
Što mislite? Je li previše crveno?
Nije! Stavit ćemo povez sobovima da im se ne zavrti. Ma šalim se.
Odlično izgleda. Lijepo je.
-Zdravo, Jespere. -Tata? Što...
Ispričavam se. Razgovarajmo vani. Unutra je tijesno.
Što radiš ovdje? Imam još nekoliko dana...
Iz Smeerensburga je poslano 14 000 pisama?
-Morao sam doći i vidjeti. -Ne možeš se samo pojaviti.
-Što? 14 000? Brojka nije točna. -Jest.
Ne budi tako skroman.
-Što oni rade ovdje? -Oni su mi javili što si postigao.
Nismo mogli dopustiti da se to ne nagradi.
-Što god da su ti rekli... -Spreman si za odlazak?
-Kamo? -Kući, naravno.
Dogovor je dogovor. Tortura je gotova.
Kući? S osobnim batlerom, doručkom u krevetu i svilenim plahtama?
Nitko to ne zaslužuje više od vas.
Slažete li se s time, g. Klaus?
Bio je nevjerojatan.
Poticao je djecu da pišu pisma i idu u školu.
Nagovorio je mještane da rade za tako plemeniti cilj.
Uistinu. Idemo li?
Samo se ti pozdravi s njima.
-Mogu vam objasniti. Htio sam... -Jasno je.
Sve si prevario da se možeš vratiti svojoj raskoši,
-u velikom gradu. Pogodila sam? -Ne!
Na početku je možda bilo tako. Ali Alva, molim te. Vrati se.
Bez pisama, bio bi me razbaštinio. Ali stvari su se promijenile.
Jespere!
Márgu...
-Klause, slušaj... -Svi nešto žele, zar ne?
Pomislio sam da ćeš u nevolji očvrsnuti. Ali i ja moram priznati...
Recimo da je sjajna budućnost pred čovjekom
koji je donio poštansku službu u Smeerensburg.
A govoreći o budućnosti, zanima me gdje se vidiš...
Jedan manje, ostao je još jedan.
Ako me pitaš tko je to, kunem se...
Napokon odlazimo, ha? Ja...
-Dignite sidro, kapetane. Odlazimo. -Ovo je prvi put.
Molim?
Nijedan poštar nije izgledao tužnije na odlasku nego na dolasku.
Pustimo ga na miru.
Zacijelo neće potrajati i postati izvor srdžbe i gorčine.
Jespere!
Razvedri se, malena.
Propustio sam brod.
Jespere!
Sve sam mu ispričao pa se okrenuo prema meni i rekao
da nije nikada bio ponosniji na mene.
I zagrlio me. Možeš li vjerovati?
A mislio sam da će biti jut.
Da, nedostajat će mi velika kuća, ispunjenje svakog hira,
svilene plahte! Ah, svilene plahte! A da promijenimo temu?
Lako je iskrcati se s broda.
Problem će biti uvjeriti Klausa i Alvu da mi... Što je to?
Klanovi.
Klaus!
Polako.
Još malo...
Vidi, vidi. Kako zgodno!
-Što radite ovdje? -Baš smo si mislili,
ne zaslužuju li i naša djeca dar?
A ti imaš ono što najviše volimo.
Lijepu, veliku vreću punu darova.
-Samo pokušajte dotaknuti igračke i... -Odmakni se.
Radite što želite s igračkama, samo da nitko ne nastrada.
To nam odgovara.
Kad će djeca ponovno biti kao prije jer više neće biti igračaka za mito?
Kad će se okrenuti jedni protiv drugih?
Kad će i odrasli učiniti isto?
-Jesper? -Poštar!
Jedite snijeg! Nisu vezane. Zašto?
Mislio sam da su vezane. Da sam znao da nisu, ne bih to učinio.
-Za njima! -Tko ne veže saonice...
Uništite igračke!
-Zaustavite ih! -Moje.
Moje!
Moje.
Moje!
Nečija bi mi pomoć baš bila od koristi.
"Korist". Prigodna riječ.
Misliš mi nabijati grižnju savjesti?
Rastrgajte igračke na komadiće!
-Igračke! Moramo zatvoriti vreću! -Što to tebe briga?
-Nisi li otišao? -Naravno.
Nastavimo o tome kako sam grozan dok se ubijam
-kako bih spasio igračke! -Dolje!
Zaustavite igračke!
Klaus?
Dobar potez. Kako si znao da neću pasti?
Ne moraš odgovoriti.
Moje!
Gotovi smo!
Moje!
Buhtlice! Tata je ponosan na tebe!
Moje?
Gubimo igračke!
Ne!
-Stani! -Ajme meni!
Ne!
Jespere! Pusti to. Nije vrijedno!
Lud si? Ne!
Vidio si? Mačji kašalj.
Ne bih bila tako sigurna.
Čekajte! Ne!
Ne! Ne! Ne!
Ovaj je grad izgrađen na kivnosti i inatu.
I tako će ostati sve dok Krum...
Ili Ellingoboe... -Odlučuju o tome.
Idemo. Ovdje smo gotovi.
Dobro si to rekla. Ponovno smo u svađi?
-Primirje je završilo? -Od sutra.
Istinski nesebično djelo.
Što si rekao?
Istinski nesebično djelo uvijek potakne drugo.
Jako si udario glavu. Trebao bi leći.
Ne vjeruješ mi? Okreni se.
-Što? -Okreni se.
Moje.
-Buhtlice! -Mili!
-Pusti je. -Moja je.
-Mili! -Magdalone, vrati se!
-Spusti se! -Buhtlice!
Mama te zove.
-Pusti ga. -Sjećaš me se?
Ne znaš što je dirao!
Klause, ne znam što reći. Da nisam...
Što je to?
-To su bile lažne igračke? -Imaj malo povjerenja.
Nisam im kanio prepustiti igračke.
-Kako si znao da... -Djeca govore.
Kad kažu da će im se bijesni roditelji udružiti,
-učitelji slušaju. -Plan je bio jednostavan.
Trebali su uništiti mamce i otići.
I onda si se pojavio i sve zakomplicirao. Kao uvijek.
Sve je ovo bilo uzalud?
Ne bih rekao.
Hoćemo li?
Došao je!
Najveći je moj!
Rekao sam ti da će doći!
Mama, brzo, dođi!
-To! -Da.
-Baš sam to htjela! -Došao je.
Tata, mama!
Probudite se! Morate ovo vidjeti!
Život se nastavio. Stvari u gradu nastavile su se mijenjati nabolje.
Poetično, zar ne?
A što se tiče Alve i mene...
Što ste očekivali? Naravno da me voljela.
Svake godine za Božić počela su stizati pisma.
Sve više njih, iz udaljenijih mjesta.
Morali smo proširiti posao baš kao što smo planirali.
Više djece, više igračaka, više gradova.
Tako je svjetlo da se i noću vidi.
Pogledaj ondje! Vidiš žuto i crveno uz rub?
Godine su prolazile. Imate li vruću kavu za svog poštara?
-Što ti je to na licu? -Ne sviđa ti se? Mislim da mi pristaju.
Budi iskren. Alva ih mrzi. Bile su jedna bolja od druge.
I onda, nakon dvanaest godina...
Stižem, ljubavi.
Posvuda sam ga tražio.
Sve sam pitao, ali ga nismo mogli pronaći.
Bez pozdrava. Bez objašnjenja.
Ništa.
Bilo je kao da je jednostavno nestao.
Dobro. Imam dvije hitne pošiljke, gospodine poštaru.
Pisma idu u kuvertu. Stavite pečat na pisma.
Još jedan pečat.
Zapečaćena i spremna za slanje.
-Laku noć. -Spavajte.
-Laku noć, mama i tata. -Laku noć.
Što mu se poslije dogodilo, kako i zašto,
ne mogu nikako razumjeti.
Davno sam prestao tražiti smisao u tome.
Ali znam da jedanput na godinu...
Vidim svog prijatelja.
U SJEĆANJE NA MARY LESCHER
Prijevod titlova: Sabrina Kovačić