NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Листи.
Нині не часто їх пишуть, га?
Але ви напевне пам'ятаєте той самий,
що надсилали товстуну в червоному вбранні,
мріючи в обмін на гарну поведінку отримати
від нього іграшку.
А втім, ніхто нібито і не замислюється, з чого все почалося.
Це історія про листи, і почалася вона…
з оцього.
КОРОЛІВСЬКА ПОШТОВА АКАДЕМІЯ
…сімдесят чотири, 75, 76,
77, 78, 79,
-80! -Сержанте, сер.
Від начальства. Лист вашому кадету.
Йому, сер.
Кадете Йохансене!
Стоп.
Не кажи. Зараз вгадаю.
Здаюся. Хто ти?
Серж.
Серже, сідай. Бажаєш щось випити?
Еспресо? Капучино?
Хіба ти не повинен вчитися верховій їзді?
Не парся. В мене є прикриття.
Лист від генерал-поштмейстера.
Що?
Серже, ти серйозно?
Не знущайся з мене.
Ось, потримай.
Ого. Давно вже мало це статися,
але так - мене викликають до лігва дракона.
Власне, сержанту еспресо можна вже не робити.
Ось, можеш допити мій. Мені більше не знадобиться.
Востаннє окину оком це миршаве місце, щоб забути його.
Ну ось. Гаразд, поїхали.
Дев'ять місяців.
Минуло дев'ять місяців,
як я доклав усіх зусиль, щоб тебе зарахували
до Королівської поштової академії.
Дев'ять місяців і шість днів,
але хто рахує?
Що? Без грінок?
Знущання якесь.
То, може, послухаємо про твої успіхи?
Авжеж.
-Сержанте. -Так, сер.
Упорядкування:
повний провал.
Догляд за поштовим голубом:
страшенна недбалість.
Перенос крихкого вантажу:
гірше нікуди.
Тепер ти знаєш.
Але гей, ми зробили все, що могли, хіба ні?
Краще піду збиратися додому. Я безнадійний.
Яка прикрість.
-Стій де стоїш. -Ні, тату.
Ти маєш рацію. Коли я вже подорослішаю?
Коли я вже перестану витрачати всі ці можливості,
які ти так люб'язно мені нав'язав,
і стану самостійним?
Думаю, і справді треба сісти
і переглянути свої пріоритети,
закутавшись у шовкову постіль,
з ікрою і хересом. Ти ж досі його купуєш?
Думаєш, я дозволю ухилятися від обов'язків,
а потім просто повернутися
до розкішного життя, позбавленого всілякої мети?
Ну, так. Що б ще я міг…
Вітаю. Тепер ти листоноша.
Перепрошую?
Ти займатимешся розвитком поштового відділення в…
Сміренсбурзі.
У тебе один рік.
Що? Рік? Де? В Сміренсбурзі?
Що… Як так? Тату?
Шість тисяч листів вистачить.
Проштампованих власноруч.
Слухай уважно, Джеспере.
Якщо не назбираєш достатньо листів, залишу тебе без спадщини.
Ніяких тобі хоромів,
кучерів, одягу, вечірок…
Нічого.
Будеш жебрачити на вулиці.
-Але… -Шість тисяч листів. Один рік.
Схитрувати, підкупити когось, ухилитися не вийде.
Тату. Ну чого ти. Це ж я.
Поговорімо про це, друже.
Це ж я, твій син Джеспер. Малюк Джеспі.
Пам'ятаєш… «Татку, допомогти тобі відправити листи?
Можна мені покласти їх в конверти
і наклеїти на них марку…»
Чекай!
Знаєш, як важко було прасувати цю форму?
Я теж не знаю, але хтось витратив на це години.
Агов! Б’юргхарде!
Нарешті бачу друга. Уявляєш, мене…
Б’юргхарде, я ще не сів у карету. Б’юргхарде?
Сер, я цілком за дисципліну, але Сміренсбург…
хіба це не занадто?
Це буде йому наука, сержанте.
І хтозна - може, він мені ще подякує.
Дякую, тату.
Я такий щасливий, батечку. Дуже тобі дякую.
Круто, тату.
Дуже-предуже круто!
Дякую, тату!
Дякую!
Обожнюю цю жахливу подорож екіпажем!
Дуже тобі дякую!
Дякую…
Вертайся на роздоріжжя
і рушай ліворуч до всохлого дерева. Нема за що.
Що? Ні. Я не загубився.
Авжеж загубився.
Смішно. До речі, класний човен.
Ви часом не збираєтеся на нього?
Що ти сказав?
Новий листоноша. Сміренсбург.
Він на острові, навкруги вода,
потрібен човен, щоб туди дістатися.
Доганяєте тепер?
А погода завжди така?
Зараз трохи спекотні дні.
А ось і він. Сміренсбург.
Чарівний, ге? Ти ще не бачив його восени.
Він тоді просто грає відтінками сірого.
Що тут сталося?
Колоритні місцеві традиції.
Химерний фольклор і все таке.
Все це частина багатої культури цього чудернацького міста.
Ні! Що ви…
Вражі діти!
А де всі?
Всі?
Я думав, мене зустрінуть.
Так, авжеж, зустрінуть-зустрінуть.
Добре, що нагадав. Подзвони в той дзвін
і почнеться частування.
-Дзвін? -Ага.
Ти спробуй, і вони вийдуть… зі стрічками
нарізками, ще й з ключем від міста.
Почастують як треба.
Справді?
-Цей? -Ну авжеж.
Не кожного дня
до них приїжджає новісінький листоноша зі столиці.
Що відбувається?
Моє!
Вони кусаються! Ай, відваліть!
Хіба не чудово?
А ти думав, вони забули.
Хутко! Заберіть мене!
Що тут відбувається?
-Чому всі застиглі? -Овва!
Дивіться, хто вийшов нарешті визнати поразку.
Поразку? Ми?
Смішно.
Визнай! Ви порушили угоду і подзвонили в дзвін.
Еллінгбо? Ніколи!
-Не кричи на мене! -Це зробили твої страхопуди!
-Починається… -Ви чіпали дзвін!
Ти це добре знаєш…
Ви злякалися і тепер звинувачуєте нас!
-Неймовірно! -Ми розчищали сніг…
Кого ви там зловили, діти?
Моє!
Гарбузику, покажи татові що знайшла.
Моє.
Так з людьми не поводяться!
Особливо з такими, як я.
Секундочку. Мені треба…
Листоноша?
-Що, знову? -Нічому їх життя не вчить.
Вони прислали нам нового листоношу!
Гаразд.
Ви мене не знаєте, тож я заплющу на це очі.
Добре? Але я не листоноша.
Ну, лише почасти, бо це наш сімейний бізнес.
-Мій батько… Довга історія… -То про що ми?
А, точно. Дзвін, будь ласка!
Життя не вистачить її розповідати…
ШКОЛА
Проходьте до прилавка. Я зараз вийду.
Слухайте, не знаю, хто ви, але попереджую,
зі мною краще не зв'язуватися. Зрозуміло?
Ну і сморід! Вмерти можна.
Рибка свіженька. Щойно виловили.
Форма, холодний піт, переляканий погляд, тремтіння. Навіть не знаю…
Спробую вгадати.
Ти новий листоноша,
і паромник сказав тобі подзвонити в Бойовий дзвін.
Бойовий дзвін? Навіщо місту Бойовий дзвін?
Можна відчинити вікно? Я більше не витримаю…
Вітаю в Сміренсбурзі -
місті кращих ворожнеч.
-Ворожнеч? -Іще образ, чвар,
протистояння Крамів і Еллінгбо.
Тож…
ти будеш щось купувати, чи ти зайшов побазікати?
Чекай.
Хіба це не школа?
Хіба тут не мають бути діти і вчитель?
Точно, дякую за нагадування.
Так і знала, що щось забула. Діти.
Дякую.
Ти вчителька?
Ось як все працює.
Я продаю рибу, а людина по той бік прилавка -
-тобто ти - ти купуєш її… -Нічого собі! Це ти?
Що сталося?
-Сталося те… -Я не те мав на увазі.
…що я стала вчителькою
у місці, де дітей не віддають до школи.
Щоб діти з різних кланів сиділи поруч?
О ні! Нізащо.
Тож я тут застрягла, працюю,
щоб накопичити грошей
і почати нове життя далеко-предалеко звідси.
То ти щось купиш вже?
Оселедець зі знижкою.
Ось ти де. А я-то думав, куди ти дряпанув.
-Вітаю, пані Альво. -Могенсе.
Ходімо, хлопче.
Найцікавіше попереду.
ПОШТОВЕ ВІДДІЛЕННЯ
Дім, милий дім.
Якого…
-Доставочка, листоноше! -Ні, так не можна…
Йди додому, невдахо!
Ах так? Ну, якщо я невдаха, то ти…
Ти вже далеко поїхав.
Ну от - всюди природне світло,
сільський дизайн, кондиціювання і панорамні види.
Мрія любителів тварин.
-Насолоджуйся. -Чекайте!
Це якийсь жарт. Я…
А, ясно.
Мій батько вас підмовив? Непогано.
Надурили мене.
Ну добре, годі вже. Показуйте, де я справді житиму.
Хочу гарячу ванну з обідом.
Дай-но тобі прояснити.
Ти працює листоношею в Сміренсбурзі.
Він на острові, відрізаний від світу.
Люті морози, злі, скажені сусіди,
і це тепер твій дім.
Доганяєш тепер?
Ще трішки. Не здавайся.
Я більше не можу. Це діра!
Я їду додому.
Ні, ти не можеш поїхати, пам'ятаєш?
Будеш жебрачити на вулиці!
Ненавиджу це місце.
Тут так холодно і бридко. Всі з мене знущаються,
хочу в свою постіль…
Замовкни! Зберися!
Зосередься! Як звідси вибратися?
Тобі потрібні…
листи.
Гаразд. Чую, цього разу пощастить.
Йди до татка, любий листику…
Ну що ж таке!
Гаразд. Мабуть, треба йти до джерела.
Доброго ранку, мадам.
Я листоноша, як бачите.
Якщо треба відправити листи,
можете дати їх мені і…
Вітаю. Привіт.
Якщо у вас є листи, я би з радістю їх забрав.
Вітальні листівки? Далекі родичі? Звістка про смерть?
Боже правий!
У вас є листи
чи посилки? Є посилки?
Нумо, люди!
Несіть листи! У мене мало часу.
Головне не засвітитися. Без паніки.
Так ось чому пошта така повільна.
Гаразд. Що тут відбувається? Де всі листи?
У місцевих тільки одна тема для розмов.
Вони й без пошти спритно обмінюються думками.
-Ще не помітив? -Чекайте.
Листів нема? Як мені по-вашому звідси…
-Якого… -Агов?
Сер, не віддасте мені мій малюнок?
Вітер вихопив його.
-Будь ласка. -Не зараз, дитя.
Хіба не бачиш - я намагаюся придумати, як дістати ли…
У мене ідея.
Я листоноша.
Я не можу його віддати,
але можу надіслати.
-Як? -Дуже просто.
Я складу твій малюнок, до речі, дуже красивий,
положу його в конверт,
насамкінець наклею марку і надішлю його тобі.
-Марку? -Угу.
Просто винеси мені монетку,
щоб я міг поставити штамп і надіслати листа.
А ви не можете просто віддати його?
Я був би радий, але не можу.
Лист без марки - не лист.
Розумієш?
Що скажеш?
Я отримаю лист, а ти - свій малюнок.
Виграють усі. Ти же хочеш свій малюнок?
Якщо ні, я залишу його собі. Він мені подобається.
На твоєму місці, я б його залишив, я б надіслав його поштою.
О, привіт, тату!
Цей добрий чоловік обіцяє надіслати мені мій малюнок.
-Це не… Він бреше. Діти брешуть. -Дай йому монетку.
Отакої. Помилився адресою.
От я дурний. Це ж не… Ви не Спендлберги.
Що ж, до зустрічі.
Проводжати не треба. Бувайте!
Гарні цуцики!
А це вже експрес-доставка.
Що ж, Сміренсбургу,
цього разу виграв ти,
але якщо думаєш, що я здамся, то ти помиляєшся.
Я вмить назбираю листи,
і тоді па-па тобі, твоїм морозам, лунатикам
і куркам. Так, тобі теж!
Побачиш. Тижня вистачить.
Двох, максимум.
Я невчасно? Бачу, ти завалений роботою.
Тобі що,
нема чим зайнятися?
Звісно є.
Я прийшов забрати відправлення.
То де вони?
Якщо у важких торбах, то допоможеш мені.
У мене хвора спина.
-Ненавиджу тебе. -Я знаю.
Але і справді - де пошта?
Де ти її тримаєш? В іншій кімнаті абощо?
Хочеш, буду ходити по кімнаті,
а коли наближатимусь до пошти, ти казатимеш «тепліше»?
А коли віддалятимусь від неї, казатимеш «холодніше»?
-А потім… -Що це?
Де? А, хатина тесляра?
Ага. Там хтось мешкає?
Авжеж. Заскоч до нього.
Він добрий малий. Любить гостей.
Привіт! Я у вас вдома. Чи, може, це не дім зовсім…
Є тут хто?
Та ви що, знущаєтесь?
Ну звісно. Звісно це мало статися.
Клас. Я приб'ю цього човняра.
Що?
Іграшки?
А от і вихід.
Що ж, я зробив все, що міг. Тепер можна з легким серцем йти…
Вйо!
Все! З мене досить!
Краще житиму в канаві, ніж мене порубають.
Ні, дякую.
Благаю, не рубайте мене на шматки і не закопуйте серед лісу!
Де це?
Що? Я не знаю. Звідки мені зн… Стривайте.
Я знаю!
Рушайте цією дорогою. Він там.
Його не оминеш…
Або я можу відвести вас. Так, звісно, я вас відведу.
Гаразд.
Вибачте, я… Можна мені…
Приїхали.
Обережно вилазьте звідти… Що це?
Ти же листоноша?
Ой, ви хочете, щоб я…
Ні, але я…
Авжеж. Залюбки.
Завжди мріяв
доставити пакунок, в який, нутром чую, загорнута
чиясь відрубана голова.
Що б ще там могло бути?
Це якийсь… У мене в руках голова, подумаєш.
Ну ж бо! Слухайте, я стара…
Ви тут.
Такий тихий, хоча і товстий… Я хотів сказати,
кремезний…
мов статуя. У вас доволі…
Що? Туди?
Жартуєте? Не піду. Нізащо.
Я б, звісно, залюбки.
Але ж ви бачите - тут ґрати.
Яка прикрість.
Але нічого не вдієш. Що таке?
Будь ласка, відчиніть!
Що я вам зробив?
О ні.
Ти виграв. Чого хочеш? Грошей? У мого батька їх купа.
Напиши, що хочеш викуп. Ти же вмієш писати?
Без різниці. Я сам напишу.
Він подумає, що це ти писав, а не я.
Там будуть лише односкладові слова. Благаю!
Випусти мене звідси! Я все зро…
За що?
Хто там?
Двері.
Замки!
Треба поспішати. Ну ж бо!
Відкривайся, ну!
Швидше.
Ну ж бо.
Зберися!
Де вони, хлопці?
Не дайте їм втекти! За ними! Фас!
Гаразд.
Я зробив, що ти хотів. Можна мені…
Він прийшов прикінчити мене!
-О ні! -Пане листоноше!
Ви там?
Ходіть звідси! Геть. Він вас почує.
Ми хочемо відправити листи.
Що? Що ти щойно сказала?
Братик сказав, що якщо написати листа пану Клаусу,
він зробить іграшку.
Він також сказав принести монетки.
Лист без марки - не лист, правильно?
Гей, ви.
Хочете іграшку?
Гей. Не бажаєте…
новісіньку іграшку?
Просто напишіть листа пану Клаусу.
Покладіть його у конверт,
підпишіть і принесіть монетку.
Без монетки не вийде.
Вони мусять викликати жалість. Викликають?
Добре, молодці.
Що ж.
А тепер…
до найскладнішого.
Гаразд. Пам'ятай:
він не рубає людей сокирою, хоча…
ймовірність є, але навряд, ні.
Він добрий. В глибині душі.
Вітаю.
Привіт. Пан Клаус, здається?
Пам'ятаєте мене зі вчорашнього злому з проникненням?
Джеспер Йохансен, листоноша.
Ми так і не позна…
Я… Розумієте, пане Клаусе,
схоже, чутки розійшлися містом
і бідні діти Сміренсбурга почали…
без усіляких закликів…
писати вам листи, прохаючи у вас…
іграшки.
Тож я подумав,
у вас ціла комора іграшок,
які просто збирають там пил, тож…
О Боже. Гаразд. Ось і все. Гаплик мені.
Це…
цілком нормально.
Ніякий не симптом психічного розладу абощо.
-Забирайся. -Пане Клаусе, сер!
А як же діти,
якщо віддасте їм свої старі іграшки,
я з радістю їх доставлю, безкоштовно.
Пане Клаусе, чекайте!
Будь ласка.
Подумайте про радість, яку ви внесете в їхні жалюгідні життячка.
Ось, дивіться.
Бідолаха Герліф.
З іграшок у нього лише палиці та камені. Як сумно.
Ось ще один.
Крихітка Пенні… Петті.
У неї така стара лялька,
я бачив, як вона розпадалася в її рученятах.
І ще Кристофф, цей миршавець,
цей малий…
Сьогодні. В той же час.
Клас. Стривайте, коли? Що, глупої ночі?
-Я можу забрати іграшки зараз. -Ні, підемо разом.
У цьому немає необхідності, чесно.
Я… Не думаю, що неліцензованому листоноші можна ходити зі мною.
Я перечитаю звід правил.
Клас. Тоді до ночі. Побачимося. Добре поговорили.
Грав!
Грав, кажу вам.
З Еллінгбо!
-З Еллінгбо! Як же так? -Боже мій!
-Мені не почулося? -Неприйнятно!
Не знаю, як так вийшло.
Я відвернувся всього на секунду…
І потім побачила їх.
Я одразу привела її до вас, сер.
-Дуже погано. -Обурливо!
Так не можна.
-Немислимо! -Що ж робити?
Недобре це. Ой недобре.
Нічого гіршого не бачив. Чим ти думала, дитя?
Хіба не знаєш, що…
Крами й Еллінгбо не приятелюють.
-Але чому? -Він питає «чому»?
-Бачите, про що я. -Чому?
Я не знаю, що робити.
Будь ласка, допоможіть, пані. Благаю.
Знаєш, що це, хлопчику?
Це традиція!
Століття славетної ненависті, що передається з покоління в покоління!
Стоденна бійка 45-го року.
Яку ми виграли.
Гра «Хто здрейфить першим».
Велике приниження дупами 86-го.
Отже, нам достеменно відомо…
Ще з незапам'ятних часів…
…що Крами ненавидять Еллінгбо…
…а Еллінгбо не переносять Крамів.
Ось чому.
Впевнена, ти і не думав попирати нашими віковими традиціями, ге?
-Ні. -Думаю, ти більше так не будеш,
чи будеш?
Авжеж ні.
А тепер розкажи мені, звідки в тебе ця чудова іграшка?
Дай вгадаю… Залишити під парканом не можна?
Тобі казали, який ти красномовний?
Ну авжеж ти не будеш відповідати.
Вибачте!
О ні!
Стійте!
Вражі діти!
-Мій! -Візьміть мій!
-Пустіть! -Мій першим!
Я хочу велосипед!
-Хай подарує велосипед! -Змовкни!
Візьміть мій лист!
Спершу мій! Хочу ляльку!
-Мій! Я перший! -Гаразд. Всі в чергу! Хутко!
Відступіть. Добре. Всі в чергу.
-Ось так. Даєш лист? -Пустіть!
Добре. Давай лист. Добре.
Отримав. Можеш йти. Клас. Наступний.
-Що в неї з ротом? -Вона не тутешня. Вона саамі.
Це круто, але я не бачу листа,
тож приходить, коли він в тебе буде.
Гарного дня.
Па-па. Гаразд, ще є листи?
-Візьміть! -Мій!
-Сюди! -Добре. Решта знає правило:
нема листа - нема іграшки.
Але ми не вміємо писати.
Не пощастило.
Стійте, знаєте, що можете зробити?
Що ти робиш?
Кажеш дітям, щоб вони йшли до школи і вчилися писати?
-Що з тобою не так? -Ага, так. Я лише хотів…
Слухай, листоноше.
Щоб ти не замислював, не втягуй мене.
Я загнивала тут п'ять років,
і я майже вибралася звідси.
Я не дозволю тобі все зіпсувати.
Зрозумів?
Цим дітям потрібна нормальна освіта.
Ти, звісно,
пробач мені, я ще той мрійник, але… хіба не тому ми це робимо?
Навіщо ти ставала вчителькою?
Щоб змінити світ на краще?
Юнацьке кохання.
Навіює старі спогади.
Пристрасні погляди,
прискорене серцебиття.
Скавучання і забруднені штани, ні,
це не моє.
Просто лягаєте спати, а на ранок
подарунок вже біля каміна.
Так, пан Клаус найкращий.
-Так, він крутий. -Атож.
Клаус? Крутий?
Він величезний, але може пролізти в будь-який димар.
-Справді? Як? -Не знаю?
Магія, напевно.
Доліз.
Якщо на камін повісити шкарпетки,
пан Клаус покладе в них іграшки.
Він приходить, коли всі сплять.
Його ніхто ніколи не бачив.
Він, мабуть, невидимий абощо.
А ще він полюбляє печиво. Не забудьте залишити йому трохи.
Йди додому, невдахо!
Хто невдаха тепер, шибеник малий?
Пан Клаус найкращий.
Гей, ви чули про Клауса?
Його іграшки найкращі.
-Клаус. -Клаус.
-Він крутий.
…найкращі іграшки.
-Що сталося? -Ні слова!
Просто сиди. Будь чарівним і крутим.
Що?
А ми сьогодні чомусь будемо вчитися?
Раз ви вже тут сидите,
то робіть це тихо.
Ви могли б, не знаю,
прописати букви абощо.
-У нас немає підручників. -І ручок.
Гаразд. Домовмося: якщо я чомусь вас навчу,
ви звідси підете. Добре?
Молодець.
Ого. Це моє ім'я?
Так. Ура, це твоє ім'я.
Навчіть ще чомусь!
-Будь ласочка. -Я наступний.
-Я хочу написати своє ім'я. -Я теж хочу!
-Мене! -Я хочу написати своє ім'я!
-І я! Я теж хочу. -Навчіть мене!
-Я хочу написати своє ім'я! -Мене!
Заважкий.
Ну, гаразд.
Я піду пішки. Ти не зобов'язаний…
Не ображайся, але тобі не завадило б сісти на дієту.
Що ти робиш?
Менше дарунків - менша вага.
Менше дарунків?
Але менше дарунків означає менше листів,
а менше листів означає менше…
більше розбитих дитячих мрій.
Ні, я цього не допущу.
Це наш священний обов'язок. Перед дітками.
Упіймав!
Ану ходи сюди! Хутко!
Бачиш, я їх вимотав, і ти їх спіймав.
Командна робота…
Хо-хо-хо!
-Ага. -Олені чудові.
Ми молодці.
-Встигаємо. -Надійні, сильні, слухняні.
Що ж, поштове відділення офіційно відкрите.
Є листи? Підходьте.
Дякую.
Гей, невдахо!
Що це таке?
Я відправив листа, а отримав лише нікчемні вуглинки.
Буде тобі наука!
Такі як ти, бісові пуголовки, не отримують іграшки від Клауса.
Та що ти? А як йому знати, чим я займався? Це ти на мене настукав!
Мені і не довелося.
Він знає.
Ти про що?
Він усе бачить, розумієш?
Усі брудні справи, витівки і пустощі.
У нього є список…
-Список неслухняних дітей. -Ти брешеш.
Повір мені.
Ти не хочеш опинитися в цьому списку.
Ну? Все ще хочеш жбурнути цей сніжок?
Я так не думаю.
Лише слухняні діти отримують іграшки?
«Дорогий пане Клаусе,
сьогодні я почистив від снігу всю вулицю.
-Я ж молодець? -Привіт.
Будь ласка, не вносьте мене до списку».
«Дорогий пане Клаусе,
сьогодні ми з братами допомогли мамі по дому.
Ми робитимемо це і надалі,
якщо ти подаруєш нам іграшки. Обіцяємо».
«Дорогий пане Клаусе, наш сусід сьогодні ремонтував паркан,
а потім він впав…
і пошкодив ногу.
-Йому було дуже боляче… -Відпустіть!
-…адже він постійно кричав. -На мене напали Еллінгбо! Допоможіть!
Тож ми йому допомогли.
Спершу він віднікувався,
але зрештою згодився».
«Сьогодні теж. Як і вчора,
замість того, щоб красти ягоди пані Руни, ми нарвали їх для неї.
Згодом вона прийшла до нас
і принесла мамі ягідне варення.
А мама принесла їй ягідний пиріг».
«Дорогий пане Клаусе,
я кожного дня ходжу до школи,
-і завжди роблю домашку». -Ух ти, Анналізо! Дякую.
Привіт, пане листоноше!
«Пані Альва - найкраща вчителька».
«А ще я почистив татів старий кларнет.
Думаю, я молодець. Він виглядав щасливим.
Можна мені іграшку, будь ласочка?»
Що?
Якого…
-Агов, начальнику! Як справи… -Сюди!
-Сюди! Мій! -Що? Як?
Нумо всі! Пішли грати!
Думаю, настав час надіслати листоноші наше повідомлення.
Ти знаєш, що робити, Гарбузику.
Моє…
Пекар тепер продає для Еллінгбо печиво
без бритвених лез у тісті.
А, і ти знав, що випадки підпалів порідшали на 70 відсотків?
Серйозно. Коли ти востаннє бачив горілий будинок?
Отож. Ще пікніки, ярмарки і… навіть не знаю.
Вони немов з'їхали з глузду.
Справжній самовідданий вчинок
надихає людей на нові.
Ой, дивіться хто забазікав.
І що ж змусило тебе витратити слова на цю мудру фразу?
Так колись казала…
одна людина.
А я тобі ось що скажу.
Я тут вже давно, і встиг переконатися, що кожен шукає в усьому вигоду.
Діти? Цих дітей цікавлять лише іграшки. А дорослих?
Не знаю, що їх там цікавить, але точно не життя в злагоді.
А як щодо тебе?
-Що цікавить тебе? -Мене?
Ну, знаєш…
Це інше. Я не…
Обережно!
Моє!
Розумом не збагнути!
Що ти забув у нашій засідці?
У вашій засідці? Це наша засідка.
-Зупиняй! -Намагаюсь!
Стій!
Це наше місце!
От! Дивися, що ви накоїли!
-Ми накоїли? -Завдяки вам
-все пішло шкереберть… -Якби не ви…
Твої друзі, я так розумію?
Такі приязні.
Ви не повірите, що я бачив уночі.
Летючі сани, запряжені чарівними оленями?
Ага.
Воно вміє сміятися. Таємниця розкрита.
Хо-хо-хо!
Чекай-но хвилинку. Справді? Це так ти смієшся?
Ну, завантажуймося.
Ну ні. Ти так просто не відвертишся.
-Посмійся ще. -Ні.
Ну ж бо. Поіржи трохи, порегочи.
-Похіхікай. -Не змовкнеш - приб'ю.
Зрозумів. Мовчу.
А ти чув той анекдот про одноногого чоловіка,
який заходить у бар?
Бачив, іграшки вже майже закінчилися?
Так, ще кілька поїздок і все роздамо.
Тобі вже,
певно, набридли нічні зміни.
-Так? -Так.
Розумію.
Мені теж.
О, клас, ти повернулася.
Так-так, дуже круто,
але що б ти там не казала, в мене своїх проблем вистачає.
У нас закінчились іграшки,
а без іграшок не буде листів.
А без листів…
Забудь.
Я не встигаю! Ось, я сказав це.
Вже майже Різдво, а в мене досі…
Різдво.
Ну авжеж! Треба, щоб… Я мушу… Ми… Я, ми…
Тут не можна сидіти. Це мій ґанок.
Я, лідерка славетного клану Крамів…
Кінчай вже.
Стули пельку, бовдуре! Я тільки почала.
Я, лідерка славетного…
Проїхали. Настрою вже немає.
Ти знаєш, чому я всіх зібрала.
Ага, зна… Звісно знаю.
-Для вечірньої сутички? -Озирнися, Акселе!
Де твій клан?
Я тобі скажу де.
На сусідських вечірках,
покатеньках і пікніках!
-І бранчах! Не забудьте про бранчі! -Цей книжковий клуб
забрав у мене Свена!
Бачиш? Цей листоноша
і старий тесляр промивають усім мізки.
Ти про що?
Про те, що настав час об'єднати зусилля
проти спільного ворога.
Нам потрібне перемир'я.
Перемир'я? Ти з дубу впала?
Або ми об'єднуємося і розбираємося з цим,
або жити нам з книжковими клубами,
-пікніками і… -Бранчами!
-Не забудьте про бранчі. -Так, з ними теж.
То ти кажеш, що треба укласти один мир, щоб порушити інший?
Цього вимагають наші пращури.
За родовід Еллінгбо!
За честь Крамів!
Клани ступають на стежку війни…
разом!
Моє!
Я…
Доведеться добряче попрацювати.
Сюрприз!
Джеспер?
-Що ти… -Зустрічай свою нову майстерню.
-Та-дам! -Що тут…
-Зараз все розповім. -Що ти зр…
-Я не хочу… -Ну ж бо, сідай.
Тобі сподобається. Обіцяю.
Різдво!
Різдво? Що ти маєш…
Тільки уяви. Кожна дитина прокидається різдвяного ранку
і знаходить…
новісіньку іграшку біля каміна.
Ми додамо святу чарівності!
Подумай про радість і щастя.
Джеспере, послухай. Не думаю…
Дозволь договорити.
Уяви їхні щасливі личка.
Такі милі. Просто…
-Хіба не… Дивися! -Навіть якщо…
Де ти думаєш знайти стільки іграшок?
Ти зробиш нові.
Я не роблю іграшки.
Більше ні.
У тебе дар, мій друже.
Шпаківні - це круто,
але ці руки створені, щоб робити…
Я сказав ні.
Ну ж бо. Працюй зі мною. Уяви можливості.
-Тут займатимешся деревиною. -Ні.
А тут буде приладдя, гайки, щоб створювати механізми.
Припини.
А тут на полицях стоятимуть ряди інструментів
-усіх видів і розмірів. -Стій Не чіпай!
-Ідеально розставлені. -Ні!
Що це?
Забирайся.
Вибач, Клаусе.
-Я не хотів… -Геть!
Погана ніч, ге?
Вітаю в клубі.
Та це довга історія.
Гаразд. Просто це не дає мені спокою.
Що мені робити,
якщо я не назбираю листи?
Лишатися тут назавжди,
тусити зі старим теслярем в оточенні психопатів
і більше ні про що не мріяти?
Вдома у мене було практично все.
А тут
я просто…
черговий нікому непотрібний…
ніхто.
Але Клаус, він цього не заслуговує…
Я не хотів його…
Тепер я почуваю себе… Я поступив, як…
Атож.
Знаєш, а ти гарна слухачка.
Ну, добре. Ти виграла.
Ходім. Іди за мною.
Вибач, що так пізно,
та може мені пощастить і ти зможеш зрозуміти… це?
Гаразд. Заходьте.
Що ж. Почнімо.
Хто буде какао?
Вона каже, що хоче човен.
-Справді? -Ні, не може бути. Викресли.
Так. Він такий.
Що? Про що ви говорите? Про мене, чи що?
Клаусе, мені…
Ховаймося!
Схоже, комусь не вистачає листів.
Ага.
-Кому? -Я…
Я просто…
Як ми вас ще не перемогли?
Ага.
А коли вона сіла в санки, я було подумав: «О ні. Вони замалі».
Але ні. Якраз для її зросту.
І вона їх вподобала, так?
Думаю, так. Гадаєш, вподобала?
Так.
От і я такої думки. Вона була у захваті.
Пам'ятаю той день, коли на моєму обличчі
з'явилася така сама посмішка, як у тебе зараз.
Що? Яка посмішка? Я не посміхався.
Я мружився. Від сонця.
Авжеж.
Я теж спочатку не хотів це визнавати.
Вона мене цим дражнила.
«Вона»?
Моя Лідія.
Пам'ятаю, як знайшов це місце в лісу. Воно їй сподобалось.
І я збудував для нас дім. Тут.
Подалі від усього.
Але ми не збиралися жити тут на самоті.
Ми хотіли дітей.
Цілу купу.
Щоб вони бігали, сміялися, бешкетували.
Поки ми чекали,
я почав робити для них іграшки.
Ми чекали,
а я продовжував робити іграшки.
-Ще одна. Як тобі? -Ми все чекали,
але нічого.
А потім…
вона захворіла.
Й досі… подекуди…
здається, що вона десь…
Після того, як її не стало,
я занепав духом.
Вона любила птахів,
тож я продовжив будувати шпаківні.
А потім…
з'явився ти.
Доставляти ці іграшки,
бачити, як вони радують дітей.
Не думав, що знову це відчую.
І за це я маю дякувати тобі, мій друже.
Тож дякую.
Дрібниці.
-А знаєш що? Зробімо це! -Що?
-Зробімо що? -Цю різдвяну штуку.
Наробимо вдосталь іграшок.
-Вона б цього хотіла. -Справді?
Авжеж! А добряче підготувавшись,
-за рік зможемо охопити більше сіл. -За рік?
-І ще більше за два. -Але мене не…
Хто знає, що буде наступного року? Може, я…
Ти про що? Ходімо. Не гаймо часу.
Може, я вже поїду.
Раз, два, три, чотири, п'ять
Я рибоньку зловила.
Шість, сім, вісім, дев'ять, десять
Я рибоньку впустила.
Як же ти її впустила?
Вона мене за пальчик укусила!
За який саме пальчик?
За правий мій мізинчик!
Молодці.
Гаразд, на сьогодні все.
І… домашнє завдання.
Забула про домашку.
А знаєте що? Домашки нема!
Я ж найкраща вчителька.
Що…
тут сталося?
Так, я вирішила трохи оновити це місце.
Більше ніякої тухлої риби.
Як ти за все заплатила?
-Витратила заощадження? -Ну, не повністю.
Хоча ні, повністю. Але поглянь.
-Як на мене, вийшло непогано. -А як же: «Почати
нове життя далеко-предалеко звідси»?
Де та Альва?
Треба бути дурнем, щоб хотіти поїхати звідси тепер.
Хіба ні?
Напевно…
Напевно? Ого.
Невже ти не бачиш, як багато ти зробив?
Ходім, я покажу.
Тільки подивися на це.
Тиха ніч,
Свята ніч…
З Різдвом, пані Альво!
-З Різдвом, листоноше. -З Різдвом.
Вечір добрий, листоноше.
-Привіт. -Пані Альво.
Все так змінилося, бачиш?
Що ти тут робиш?
Справжній самовідданий вчинок, ге?
Надихає людей на нові.
Це аксіома.
Пам'ятайте: кладемо листа в конверт
-і передаємо далі. -Нумо. Рими не треба.
-Отак, не зупинятися. -Пишіть стисло.
Забудьте про правопис!
-Молодець, Гарбузику. -Вперед! Більше листів.
Нумо, люди, ви не «Гамлета» пишете.
СМІРЕНСБУРГ
Тихіше, крихітко. Не вередуй.
Гладенькі краї. Чудово. Молодці.
Вітаю!
Привіт.
Що мені робити, ге?
Лишатися тут назавжди…
КЛАУС
ДЖЕСПЕР
…тусити зі старим теслярем
в оточенні психопатів
і більше ні про що не мріяти?
23 ГРУДНЯ… 24 ГРУДНЯ
Ти сам пофарбуєш цю частину чи…
Може, ти закінчиш тут, а я…
Вони наполягли, а я не хотів здатися грубим.
Не знаю… Що ви ду… Багато червоного.
Що ду… Занадто?
Ні. Ми зав'яжемо оленям очі, щоб у них не сталося запаморочення.
Ось і все. Жартую.
Виглядає чудово. Гарно. Красиво…
Привіт, Джеспере.
Тато? Що?
Вибач. Поговорімо ззовні.
Тут трохи тісно.
Тату, чому ти тут?
Ще зарано. В мене ще кілька днів…
Чотирнадцять тисяч листів. І де? У Сміренсбурзі?
Я мав побачити все
-своїми очима. -Тату, не можна так заявлятися і…
Стривай, що? Чотирнадцять тисяч?
-Тут щось не те. Це… -Все те.
Не скромничай.
-А вони що тут забули? -Це вони мені повідомили
про твої досягнення.
Такий подвиг не можна було залишати непоміченим.
Що б вони тобі не сказали…
Ну що, готовий їхати?
Їхати? Куди?
Додому, авжеж.
Угода є угода. Стражданням кінець.
Додому?
Де в мене свій дворецький, сніданки в ліжку і…
шовкова постіль?
Ти на це заслуговуєш.
Ви згодні, пане Клаусе?
Він був неперевершеним.
Заохочував дітей писати листи
і ходити до школи.
Переконав місцевих жителів працювати на благо
такої шляхетної справи.
Звичайно.
Ну що, їдемо?
В тебе є хвилинка, щоби попрощатися.
Я можу все пояснити.
-Мене… -Та тут і так все ясно.
Ти всіх обдурив,
щоб повернутися до розкішного життя у столиці. Я вгадала?
Ні.
Ну, спочатку може і так, але, Альво…
благаю, не йди.
Мені потрібні були листи, щоб не залишитися без спадщини.
Але все змінилося.
Маргу…
Клаусе, послухай. Я…
Кожен шукає в усьому вигоду, так?
Я знав, що важка праця піде тобі на користь,
але, мушу визнати, ти…
Скажу лише, що на того, хто налагодив роботу пошти в Сміренсбурзі,
беззаперечно чекає світле майбутнє.
Говорячи про майбутнє,
мені цікаво дізнатися, де ти себе бачиш…
Один пішов, ще один залишився.
Тільки спитай, хто саме, і я клянусь!
Що, нарешті від'їжджаєш?
Я…
Підняти якорі, капітане! Час відпливати.
Вперше таке.
Перепрошую?
Вперше бачу, щоб від'їжджаючи, листоноша виглядав
пригніченіше, ніж у день прибуття.
Що ж. Дайте йому час.
Навряд чи його смуток
переросте в образу чи жаль.
Не плач, мала.
Схоже, я проґавив свій човен.
І я розповів йому. Геть усе.
І тоді він обернувся до мене і сказав,
що пишається мною.
Навіть обійняв мене. Уявляєш? А я думав, він розсердиться.
Певна річ, що сумуватиму.
За великим домом, де потурали кожній моїй примсі, за шовковою постіллю.
О Боже, шовкова постіль. Може, змінимо тему?
У кожному разі, зійти з човна просто.
Складніше буде вмовити Клауса й Альву дати мені…
Чекай, що це?
Це клани.
Клаус.
Обережно.
Трошки…
ДЖЕСПЕР
Ну і ну.
Ось вам і доказ!
-Що ви тут робите? -Ми просто подумали,
що наші діти теж заслуговують на подарунки.
І лишень подивіться.
У вас якраз те, про що вона мріяла.
Велика і гарненька піньята.
Тільки торкніться іграшок, і обіцяю, я…
Не підходь. Гаразд.
Забирайте іграшки собі.
Тільки нікого не чіпайте.
Ми згодні.
Як скоро діти знову візьмуться за старе,
коли не буде іграшок, щоб їх улещувати?
Як скоро вони зненавидять одне одного?
І як скоро до них приєднаються дорослі?
Мо…
Джеспер?
Листоноша!
Удавіться нашим снігом…
Не прикріплені. Чому їх не прикріпили?
Я думав, їх прикріпили. У житті б цього не зробив,
якби знав, що їх не прикріпили.
За ними!
Хто лишає сани неприкріпленими…
Знищте іграшки!
-Зупиніть їх за всяку ціну! -Моє!
Моє!
Моє…
Моє!
Я б скористався допомогою.
«Скористався». Цікавий вибір слова.
Серйозно? Знайшов коли на мене дутися!
Розтрощіть ці іграшки вщент!
Іграшки!
-Треба закрити мішок. -Яка тобі різниця? Ти ж нас залишаєш.
Клас! Супер!
Чому б нам не поговорити про те,
який я негідник, поки я тут ризикую скрутити собі шию,
рятуючи іграшки?
Спускайся до них!
Зупиніть їх!
Клаусе?
Класний маневр. Звідки ти знав, що мене не зіб'є?
Забудь. Можеш не відповідати.
Моє!
Швидше. Нам кришка.
Моє!
Гарбузику!
Татко досі тобою пишається, чуєш?
Моє?
Ми втрачаємо іграшки.
Ні!
-Стій! -Боженька!
Ні!
Джеспере! Облиш!
Воно того не варте!
Ти здурів? Ні!
Бачиш? Нічого складного. Просто…
Рано радієш.
Стривайте, ні!
Ні!
Це місто побудоване на образах і злості.
І так все й буде доки Крами…
Чи Еллінгбо.
…залишаються при владі.
Ходімо.
Ми закінчили.
Гарно сказано. Чекай, так ми знову вороги?
Перемир'ю кінець?
Вирішимо зранку.
Справжній самовідданий вчинок.
Що ти сказав?
Справжній самовідданий вчинок…
надихає людей на нові.
Схоже, ти вдарився головою, голубчику.
Краще приляж.
Не вірите? Оберніться.
Що?
Оберніться.
Моє.
-Гарбузику! -Сонечку!
-Ану кинь каку! -Моє!
-Сонечну! Милий! -Магдалоне, повернися!
-Тікай від неї! -Гарбузику!
Мама тебе гукає.
-Опусти хлопця! -Пам'ятаєш маму?
Може, він заразний.
Клаусе, не знаю, що сказати.
Якби я не…
Це що?
У санах були фальшиві дарунки?
Ти мене недооцінив.
Я б не віддав їм іграшки.
-Але як ти дізнався… -Діти теж балакають.
А коли вони балакають
про своїх батьків, що збирають злий натовп,
вчитель слухає.
План був простий.
Вони б знищили приманку й пішли.
Але з'явився ти і все ускладнив. Як завжди.
То все було дарма?
Ну, я б так не сказав.
Ну що, поїхали?
Він приходив!
-Так! -В мене найбільший!
Я ж казав! Я ж казав, що він прийде.
Мамо, хутчіш сюди!
-Ура! -Ура!
-Те, що я і хотіла! -Він приходив!
Тату, мамо!
Вставайте! Йдіть подивіться!
Життя продовжувалось.
А Сміренсбург ставав дедалі краще.
Поетично, не знаходите?
Щодо Альви і мене…
ну, а що ви думали?
Авжеж вона мене кохала.
Щороку з приходом різдвяної пори нас наводнювали листи.
Щодалі більше і з далекіших країн.
Як і хотіли, ми збільшили наші потужності.
Більше дітей, більше іграшок, більше міст.
Так яскраво, немов удень.
Дивися! Бачиш ті червоні й зелені лінії на гребені?
-Йшли роки. -Не запросиш сусіда-листоношу на каву?
Що це в тебе на обличчі?
Що? Не подобається? Хіба мені не пасує?
Скажи чесно. Альві вони осоружні.
Кожний кращий за попередній.
А тоді, на 12-й рік…
Я йду, люба.
Я всюди його шукав.
Питав усіх,
але так і не знайшов.
Ні тобі «бувай».
Ні пояснень.
Нічого.
Він наче…
крізь землю пішов.
Гаразд.
У мене тут дві термінові доставки, поштмейстере!
Занурюємо листи у конверти.
Ставимо на них печатку.
Ще одну.
Підписали, опечатали - відправляємо!
-Баю-бай, дітки. -Засинайте.
-Добраніч, мамо і тату! -Добраніч.
Що трапилося з ним опісля,
як, чому…
досі не збагну.
Я давно вже припинив шукати відповідь.
Проте я знаю…
що раз на рік…
я побачу свого друга.
СВІТЛОЇ ПАМ'ЯТІ МЕРІ ЛЕШЕР
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус