‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Apoi pe la...
‎Ești gata?
‎Sunt gata.
‎RALIUL DAKAR
‎Mulțumesc!
‎Dnă prim-ministru.
‎Când ați venit la putere,
‎mi-ați spus că vă supără declinul țării ‎și că veți face ordine.
‎Acum, după aproape trei ani,
‎avem inflația la 12%, ‎trei milioane de șomeri
‎și tulburări sociale ‎în mai multe orașe mari.
‎E adevărat.
‎Dar nu există un sistem magic
‎în care poți să apeși câteva butoane ‎și să ajustezi câte ceva
‎și totul va fi bine.
‎Desigur că aș vrea să reduc dobânzile...
‎- Dnă prim-ministru, vă simțiți bine? ‎- Da, mulțumesc.
‎Dar, ca să facem asta, ‎trebuie redusă inflația,
‎deci să reducem cheltuielile publice.
‎Aș vrea să fiu mult mai dură,
‎dar nu pot merge mai repede ‎decât îmi permit parlamentul și poporul.
‎Îmi pare rău.
‎Nu.
‎- Ce lipsă de profesionalism! ‎- Chiar deloc.
‎E inimaginabil ca primul prim-ministru ‎care cedează nervos aici să fie femeie.
‎Nu este deloc prima dată ‎când se întâmplă.
‎De-a lungul anilor, ‎încăperea a fost birou, salon,
‎confesional și canapea de psiholog.
‎Avem și batiste de hârtie.
‎Sau un coniac?
‎Whisky, dacă aveți.
‎Mulțumesc!
‎E vorba de fiul meu, Mark.
‎- Aveți doi copii, nu? ‎- Da, gemeni.
‎Mark și Carol.
‎Au 28 de ani.
‎Iar preferatul meu, Mark...
‎un copil aparte, genul de fiu ‎pe care și l-ar dori orice mamă...
‎a dispărut.
‎A dispărut?
‎Concurează la raliul Paris-Dakar.
‎El și colegii de echipă ‎au condus prin Franța,
‎au trecut în Algeria,
‎apoi au intrat în deșertul Sahara.
‎- Nu știi unde suntem, nu? ‎- Ba știu foarte bine!
‎Suntem...
‎la 23 de kilometri la est...
‎Ba nu, la vest de „Reggarnay”.
‎Reggane.
‎- Ne-am rătăcit. ‎- Ba nu.
‎Știu precis ce fac.
‎Ultima dată a fost văzut ‎la un punct de control din Algeria,
‎acum două zile.
‎De atunci, nimic.
‎Mark Thatcher și colegii lui ‎nu au mai fost văzuți de cinci zile.
‎Elicopterele au început ‎să cerceteze terenul deșertic din zonă...
‎Dna prim-ministru a zis ceva ‎despre fiul ei.
‎Despre orientarea lui în spațiu?
‎L-a descris ca fiind copilul preferat.
‎Asta ți se pare interesant?
‎Modul în care a spus-o, da. Fără echivoc.
‎Cine ar recunoaște că preferă un copil, ‎mai ales când sunt gemeni?
‎- Orice părinte onest. ‎- Ce?
‎Orice părinte onest recunoaște ‎că are un preferat.
‎- Cine e preferatul nostru? ‎- Al meu sau al tău?
‎- E diferit? ‎- Eu așa cred.
‎- Tu primul. Al tău? ‎- Anne.
‎Ce repede ai spus-o!
‎- Fiindcă e evident. ‎- Filip!
‎- Iar al tău este... ‎- Nu știu!
‎- Minți! ‎- E adevărat, chiar nu știu.
‎Lipsa ta de introspecție ‎e uluitoare uneori.
‎Per total, cred că e un avantaj.
‎Toți știu pe cine preferi.
‎- Da? ‎- Da.
‎Pe cine?
‎Zi-mi!
‎Filip!
‎- Nu poți pleca! ‎- Ba uite că pot!
‎Filip!
‎Abilitățile lui Mark ‎au mai fost pus‎e‎ la îndoială.
‎A fost întrebat ‎dacă mama lui își face griji.
‎Mamele își fac griji pentru băieți.
‎Le e greu să-și depășească ‎instinctul matern.
‎Devin emotive.
‎PREFERAȚII
‎GEORGIA DE SUD
‎INSULELE FALKLAND, TERITORIU BRITANIC ‎ATLANTICUL DE SUD
‎- 24. ‎- 24.
‎800.
‎Pune o prelată acolo.
‎INSULELE MALVINE SUNT ALE ARGENTINEI
‎ACCES INTERZIS ‎STAȚIA DE EXPLORARE ANTARCTICĂ LEITH
‎Ce faceți?
‎Vă aflați pe teritorii britanice ‎în mod ilegal.
‎Tu și colegii tăi trebuie să plecați
‎și să înlăturați drapelul argentinian.
‎Voi sunteți cei ilegali!
‎Trăiască Argentina!
‎Înlăturați drapelul, vă rog.
‎Urcați pe navă de îndată. Haideți!
‎Vrea să luăm drapelul ‎de pe pământurile noastre.
‎Trebuie să facem raport ‎la guvernatorul insulelor.
‎- Maiestate. ‎- Martin.
‎Vreau să faci aranjamente ‎să-mi văd copiii.
‎- Doamnă? ‎- În privat, pe rând.
‎Desigur. În vreo ordine aparte?
‎Nu neapărat.
‎Dar este important ‎ca niciunul să știe de ceilalți.
‎Da, doamnă.
‎Martin, dacă se poate, să-mi faci ‎câte un dosar mic pentru fiecare,
‎despre hobby-urile, ‎interesele lor și tot așa.
‎Bine.
‎Nu vreau să par ignorantă.
‎Sau rece, sau... străină.
‎Desigur, doamnă.
‎Avem vești bune. ‎Un pilot elvețian, Michel Bosi,
‎i-a văzut ieri pe Mark și pe copilot.
‎- În viață? ‎- Da, sunt în viață.
‎Lord Carrington și Ministerul de Externe ‎au cerut ambasadei elvețiene
‎să ia legătura cu Bosi ‎pentru mai multe informații, dar...
‎- Dar? ‎- Nu au reușit.
‎Colosal! Nu găsesc ‎nici șoferii care nu s-au pierdut!
‎Ar fi cazul să mă duc până acolo.
‎Încă ceva, dnă prim-ministru.
‎S-a petrecut un incident ‎în Atlanticul de Sud.
‎Guvernatorul insulelor Falkland
‎a cerut ca un spărgător de gheață, ‎HMS Endurance,
‎să fie trimis din Port Stanley ‎la insula Georgia de Sud
‎pentru a evacua un grup de argentinieni ‎care strâng fiare vechi.
‎HMS Endurance este la Port Stanley
‎și ar putea transporta ‎un detașament din Marina Regală,
‎care ar fi mult mai numeros ‎decât argentinienii aflați ilegal acolo.
‎Fuguța!
‎Discut cu ministrul de externe.
‎Vă conduc eu.
‎Trebuie să-i dați puțin timp.
‎Nu e vina mea că e trafic.
‎Știu că e ocupată! Și eu sunt!
‎La o parte!
‎Pe bune!
‎Oamenii ăștia sunt al naibii de băgăreți, ‎de parcă-s stăpânii lumii.
‎- Nu e vina mea că-s drumurile închise. ‎- Mă bucur să te văd!
‎Mami.
‎Ce-i cu toate astea?
‎M-am speriat ‎când am auzit că vrei să prânzim în doi.
‎Ai vești proaste? ‎Mai primesc bani de la stat?
‎Da, toate cele 20.000 de lire.
‎N-o spune așa.
‎Sunt foarte mulți bani pentru un școlar.
‎Majoritatea se duc pe secretariat.
‎Doar 800 de lire. Am verificat.
‎Îți rămâne o mică avere.
‎Sunt depuși într-un fond fiduciar, ‎nu-ți face griji.
‎Ce avem la prânz? Lasă-mă să ghicesc!
‎Somon poșat.
‎Da.
‎Genial!
‎Am pariat cu ofițerul de securitate ‎că asta se va servi.
‎Numai asta se mănâncă aici!
‎Mă mir că nu ne-au crescut ‎înotătoare și branhii.
‎Ești reprezentatul elevilor.
‎Protector. Așa i se spune la Gordonstoun.
‎Desigur, scuze. ‎Ce ai învățat despre tine ca urmare?
‎- Ce? ‎- E un aforism.
‎„Oamenii află cine sunt cu adevărat ‎când își riscă viața sau au putere.”
‎Mi-a ieșit la iveală firea de polițist.
‎- Nu spune asta! ‎- De ce?
‎Disciplina e importantă și am descoperit ‎că-mi place să o impun.
‎Am expediat pe cineva recent.
‎- Unde? ‎- Acasă. Pentru fumat.
‎Nu era să fii prins fumând?
‎Aproape, dar am fost ‎destul de isteț să scap.
‎Nu e cam nedrept?
‎Așa e viața, mami.
‎Ai avut noroc în viață.
‎Da.
‎Dar și destule provocări.
‎Poate că aș fi fost hărțuit un pic ‎ca membru al familiei regale,
‎dar, ca Eduard, ‎al treilea urmaș la tron...
‎- Cine te hărțuiește? ‎- Mai toată lumea.
‎- Cum? ‎- Nu vrei să știi.
‎Ba da.
‎Bine.
‎Mi se spune „Fălci”, ‎din cauza aparatului dentar.
‎Scuipă în lingurițe ‎și aruncă cu salivă în mine.
‎Îmi pun lipici pe scaun.
‎Mi-au dat o sticlă de vin alb, dar era...
‎Ce?
‎Urină.
‎Au și răcit-o corespunzător.
‎Trebuie să le admiri ingeniozitatea.
‎Nu te uita așa!
‎Crichetul merge bine. ‎Sunt titular din nou.
‎Dar munca academică? ‎Ai examenele finale la anul.
‎- Am citit rapoartele. ‎- Nu crede tot ce citești.
‎- Dacă ai nevoie de ajutor... ‎- Nu-ți face griji!
‎M-am văzut cu cei de la Cambridge. ‎O să rezolve.
‎Nu sunt neghiobi.
‎Și ei ies în câștig.
‎Un membru al familiei regale, ‎la Jesus College.
‎N-o să țină pasul cu înscrierile!
‎Nu e o atitudine frumoasă.
‎Dar ăsta e adevărul, nu?
‎La fel cu Marina, băncile ‎sau orice îmi doresc.
‎Întotdeauna voi fi dorit.
‎Ce vrei să fac? Să refuz?
‎Merităm și noi ceva ‎pentru poziția noastră.
‎Și pentru munca în folosul țării.
‎Nu avem nicio veste ‎despre unde se află Mark Thatcher,
‎copilotul lui, Anne-Charlotte Verney, ‎și mecanicul lor.
‎Informațiile disponibile sunt inexacte.
‎Așa arată regiunea pe hartă.
‎Așa arată o zonă în realitate.
‎Pe lângă avioanele franceze,
‎acum sunt două elicoptere,
‎trei vehicule de deșert
‎și un avion cu podeaua transparentă ‎în căutarea lui Mark.
‎Era tati. A sosit în Algeria.
‎Mulțumesc!
‎Din fericire, ‎cu ajutorul organizatorilor cursei
‎am reușit să reducem aria de căutare
‎la o porțiune din Sahara ‎între Tamanrasset, Algeria,
‎și Tessalit, în nordul Mali.
‎Din păcate, tot ne rămâne
‎o arie de aproximativ ‎335.000 de kilometri pătrați.
‎Pune-mi în perspectivă, te rog.
‎E o suprafață mai mare ‎decât Marea Britanie.
‎Nu acum.
‎Scuze, este ministrul de externe.
‎- Ce e, Charles? ‎- Confruntarea din insulele Falkland.
‎HMS Endurance e în drum ‎spre Georgia de Sud,
‎cu un detașament de pușcași marini.
‎- Dacă vă amintiți... ‎- Da, recuperatorii de fier vechi.
‎Junta din Argentina a trimis ‎un spărgător de gheață
‎și două corvete cu lansatoare de rachete.
‎Ce motiv au dat?
‎Să-și protejeze cetățenii.
‎Care se află ilegal în regiune.
‎Ministrul de externe vă cere ‎să-i susțineți soluția propusă.
‎- Anume? ‎- Să retragem HMS Endurance,
‎pentru a evita ceea ce lui i se pare ‎un conflict inutil cu Argentina
‎și a rezolva pe căi diplomatice.
‎Adică să nu facem nimic?
‎Da.
‎Și să sperăm că va ieși cu bine.
‎Cum va ieși bine dacă nu facem nimic?
‎Cum ar putea să iasă bine ‎dacă nu facem absolut nimic?
‎Oamenii noștri, departe de casă,
‎sunt în pericol, Charles!
‎Ai noștri!
‎Trebuie să facem ceva!
‎Dacă nu te superi...
‎mă întorc la fiul meu.
‎Da, dnă prim-ministru.
‎Mulțumesc!
‎- Pe aici, doamnă. ‎- Mulțumesc!
‎Da, călătoria a fost plăcută.
‎- Mulțumesc mult! Bună, dragă! ‎- Bună!
‎- Nu am mult timp, mă tem. ‎- Mi s-a spus.
‎- Plecăm direct? ‎- Da, doar să mă schimb.
‎- S-a anunțat ploaie. Ești sigură? ‎- Foarte sigură.
‎- Bună, Alan! Ce mai faci? ‎- Foarte bine, mulțumesc.
‎Arată foarte bine, nu?
‎Bună! Ce mai faci?
‎Mergem la plimbare, ce zici?
‎- Aici e bine? E cam umezeală. ‎- E-n regulă.
‎E minunat, nu?
‎- Dacă zici tu. ‎- Zic.
‎Să stai retras la țară, cu ploaie, ‎nămol, cai, câini și copii, în intimitate.
‎Te invidiez.
‎Nu e tocmai paradisul ‎pe care ți-l imaginezi.
‎Nu există intimitate. ‎Ei sunt omniprezenți.
‎- Cine? ‎- Jurnaliștii.
‎Fotografi cărora li s-a pus pata pe mine.
‎- Ticăloșii! ‎- Dacă le tot spui așa...
‎Le-am zis să mă lase.
‎O dată. Mă poți învinovăți?
‎Sunt răi cu mine mereu.
‎Sunt foarte discretă din fire, mă știi. ‎Nu vreau laude, mulțumiri sau atenție.
‎Dar sunt și eu om, ‎nu-mi strică puțină încurajare.
‎- Cunosc sentimentul. ‎- Nu e ușor.
‎Lucrez în arșița și mizeria ‎din țările sărace,
‎ajutând organizații caritabile ‎să schimbe ceva.
‎Dar scrie cineva despre asta?
‎Sau mi se mulțumește? Nu!
‎Ea își trage o rochiță pe ea ‎și apare pe prima pagină,
‎iar toată lumea e pe spate.
‎Cine?
‎Ea.
‎Diana.
‎Cealaltă femeie tânără din familie,
‎care e noul etalon pentru mine.
‎Ea e plăcută, eu sunt mohorâtă.
‎Ea e veselă și fermecătoare, ‎eu sunt țâfnoasă și antipatică.
‎Și mă bat la cap mereu ‎să afle despre căsnicia mea cu Mark.
‎- Ce mai face Mark? ‎- Fix așa! „Ce face Mark?” Bine!
‎Și eu, și copiii.
‎Mă bucur să aud asta.
‎Dar circulă zvonuri.
‎Parcă nu le băgai în seamă.
‎Am avut o ședință cu cdt. Trestrail.
‎- Cine? ‎- Șeful serviciului de securitate.
‎Mi-a adus în atenție ‎zvonuri despre un anume sgt. Cross,
‎cum că ați avea... o relație intimă.
‎Ca urmare, Scotland Yard a cerut ‎să fie transferat
‎la muncă de birou în Croydon.
‎Nu...
‎Nu-mi face asta!
‎Nu se poate! ‎E singura mea sursă de bucurie.
‎- Ai multe surse de bucurie. ‎- Au secat!
‎Trebuie să ai răbdare.
‎Ăsta e sfatul?
‎„Taci și înghite, până trece”?
‎Lucrurile astea trec ‎dacă ai suficientă răbdare.
‎Îmi plăcea că-s cunoscută ‎ca fiind cea dificilă.
‎Îmi plăcea să le insuflu altora teamă,
‎fiindcă eu țineam frâiele.
‎Dar, în ultima vreme...
‎eu sunt cea temătoare.
‎Începe să pară că teama mă controlează ‎și nu mai e la fel.
‎Nu mă simt doar furioasă, ci...
‎furibundă.
‎Îmi vine să fac totul praf!
‎Și asta va trece.
‎Asta e tot?
‎Inacțiunea e răspunsul tău la toate?
‎Trebuie să plec.
‎Nu vreau să te rețin. ‎Știu că ai multe pe cap.
‎- Știi pe unde să te întorci? ‎- Da.
‎Mark Thatcher ‎și copilotul său, Charlotte Verney,
‎au fost văzuți azi-dimineață ‎de un avion C-130 algerian
‎în apropierea graniței cu Mali.
‎Pilotul s-a întors cu vestea la centru,
‎unde a fost îmbrățișat de Denis Thatcher, ‎tatăl lui Mark.
‎Dl Thatcher a sunat-o pe dna prim-ministru ‎pentru a-i da vestea.
‎Este o mare bucurie ‎să confirm minunata veste
‎că misiunea de salvare a avut succes.
‎Desigur, cu toții mă vedeți ‎în rolul de prim-ministru.
‎Dar ultimele zile mi-au arătat ‎fără vreo urmă de îndoială
‎că sunt mamă mai presus de toate.
‎Vă mulțumesc. Dacă mă scuzați...
‎Motivul pentru care Mark Thatcher a ales ‎această rută rămâne un mister.
‎Deviind în mod semnificativ ‎de la rutele cunoscute...
‎Probabil că se simte ridicol.
‎Mai degrabă obosit și flămând, cred.
‎Dna prim-ministru se va simți ușurată
‎să fie din nou ‎alături de copilul preferat.
‎Ai descoperit care e al tău?
‎A vrut să găsească ‎o rută mai directă prin deșert,
‎dar a fost primul său raliu de acest fel, ‎iar lipsa de experiență s-a făcut simțită.
‎Nu mi-a fost deloc teamă.
‎Restul lumii era melodramatică.
‎- Sigur că da, iubitule. Sunt francezi. ‎- Corect!
‎Eram relaxat. ‎Drumul prin deșert mi s-a părut o vacanță.
‎- Am avut timp să citesc o carte. ‎- Ce frumos!
‎- Ce-i asta? ‎- Budincă cu cârnați, ce-ți place.
‎Văd asta, mami. Unde e sosul?
‎Îmi pare atât de rău!
‎Când am fost găsiți,
‎m-a surprins toată tevatura.
‎Nu știam că suntem faimoși.
‎- Am făcut știri în toată lumea. ‎- Ați ajuns celebri.
‎Nu așa i-aș descrie.
‎A fost o prostie, serios.
‎„Fiul dnei prim-ministru, pierdut.” ‎Nu ne-am pierdut.
‎Eu știam unde suntem, ‎doar că alții nu știau.
‎Asta-i buba. ‎Adevărul e că voi ne-ați pierdut.
‎Ai deviat cu 50 km de la traseu.
‎Carol, nu e așa de simplu. ‎Ideea e să-ți faci propria rută.
‎Colega ta nu părea veselă ‎când a fost dusă la spital.
‎E o smiorcăită.
‎Sigur că da, e femeie.
‎- Corect! ‎- Dă-mi vinul.
‎Genial!
‎Cum m-au găsit, tata m-a luat la rost.
‎Ce? De ce ai făcut asta?
‎Trebuia să fie mai recunoscător ‎echipei de salvare.
‎De ce? Era treaba lor, nu?
‎Recunoștință pentru ce? ‎A așteptat o săptămână întreagă.
‎Toată operațiunea a fost o bătaie de joc.
‎Sunt beduini, doar!
‎Scuze, mă duc să-mi umplu paharul.
‎- Vrei mai multă sare, scumpule? ‎- Nu, mersi.
‎Recunoaște, e insuportabil.
‎Așa sunt mamele cu fiii lor, atâta tot.
‎Slavă Domnului că există tați și fiice!
‎- Nu răspunzi? ‎- De ce s-o fac? N-au venit după mine.
‎Noi doi avem rolurile secundare ‎în spectacolul ăsta.
‎Adu vinul, Carol!
‎Nu vă imaginați ce plăcere a fost ‎să trag o dușcă la hotel!
‎Scuze de deranj, doamnă.
‎Informațiile de la Buenos Aires sugerează
‎că, din cauza ‎situației domestice disperate,
‎junta militară și-ar putea asuma riscul ‎unui atac asupra insulelor Falkland,
‎pentru a împăciui populația.
‎Trimite-mi-l pe ministrul de externe.
‎E la Bruxelles.
‎- Șeful de Stat Major? ‎- În Noua Zeelandă.
‎Atunci ministrul apărării.
‎E în Statele Unite.
‎Suntem în pragul unui atac inamic.
‎Nu vede nimeni ‎caracterul imperios al situației?
‎Ministrul de externe, șeful Statului Major
‎și ministrul apărării ‎să fie la mine în birou mâine!
‎Dnă prim-ministru.
‎Aparatul de zbor al Marinei indicativ 479, ‎zbor la joasă altitudine,
‎sub plafonul de 150 de metri, ‎spre Londra, QNH 1013.
‎Vreau să fac impresie.
‎Elicopterul nu face destulă impresie?
‎Întâlnirea va fi acolo, la prânz?
‎Pe la ora 16:00?
‎Vai de mine!
‎Mă ocup eu.
‎Am spus că mă ocup eu.
‎Prințul Andrew.
‎Maiestate.
‎- Mamă. ‎- Cum ai reușit?
‎Să pun mâna pe elicopter? ‎Le-am spus adevărul.
‎Că am fost chemat în interes național ‎de comandantul forțelor armate.
‎E un prânz cu mama ta, ‎nu vreo problemă de stat.
‎Ești regina, ‎iar eu sunt al doilea urmaș la tron.
‎- Până și pârțurile noastre contează. ‎- Încetează!
‎E adevărat.
‎Întâmplător, chiar am de discutat ‎câte ceva cu tine.
‎Întâi, titlul meu.
‎- Care titlu? ‎- Pe care mi-l acorzi la nuntă.
‎Nici nu mi-a trecut prin minte.
‎Nu știam că ai asemenea gânduri.
‎Nu am.
‎Cel puțin, nu gânduri serioase.
‎Asta, ultima, e nemaipomenită!
‎- Tânăra actriță focoasă din America. ‎- Da!
‎Nu știu care parte mă deprimă mai tare.
‎Nu crede presa!
‎Nu am pe ce altceva să mă bazez. ‎N-ai adus-o în vizită.
‎Și e improbabil să o cunosc după opera ei.
‎Zău? N-ai auzit ‎de ‎The Awakening of Emily?
‎Trebuia?
‎Nu ți-ar plăcea, și nu fiindcă e porcos.
‎- Andrew! ‎- Deși nu e porcos, de fapt.
‎E plasat în anii '20 și urmărește ‎o tânără impresionabilă de 17 ani, Koo.
‎- Doar 17? Nu vreau să mai aud. ‎- Nu fi așa de pudică!
‎Se întoarce de la un internat din Elveția
‎la casa ei de la țară, în Anglia.
‎- Au folosit Wilton. ‎- Moșia familiei Herbert?
‎- Da. Acolo au filmat. ‎- E o casă frumoasă.
‎Bunicul tău vâna acolo.
‎Acolo, întâlnește ‎diverși bărbați perverși mai în vârstă,
‎care o seduc pe Emily ‎cea vulnerabilă și neajutorată,
‎și urmărim inițierea ei ‎în lumea plăcerilor carnale.
‎Ai dreptate, nu sună deloc porcos! ‎Măcar a fost legal?
‎Cui îi pasă?
‎Poate ți se pare șocant, dar mie îmi pasă.
‎Ideea e că e artă, ‎deci adecvat pentru o viitoare ducesă...
‎De York.
‎- York? ‎- Întocmai! Acum mi-a venit ideea.
‎Istoric, e ducatul ‎celui de-al doilea urmaș,
‎cu o lungă tradiție militară.
‎Adică „Marele Duce de...”
‎Întocmai!
‎Cei doi de dinainte au ajuns regi, nu?
‎Da, din cauza morții sau abdicării ‎fraților mai mari.
‎În cazul tău, ar trebui să moară Charles ‎și să-i ucizi fiii.
‎Ducele de York are antecedente. ‎Richard al III-lea.
‎Da! Ce isteț ești!
‎Somonul e delicios.
‎Nu-i așa?
‎Apropo de tradiția militară,
‎voiam să mai discutăm ceva.
‎Când ești în prima linie de acțiune ‎a armatei, ca mine,
‎urmărești îndeaproape contextul global.
‎Se zvonește că treaba asta ‎cu insulele Falkland se va agrava.
‎Nu ți-aș cere vreodată ‎să-mi dezvălui ce se petrece
‎în audiențele cu premierii...
‎Nu ți-aș divulga.
‎Vreau să știi că insist să merg ‎dacă va escalada conflictul.
‎Vreau să mă asiguri că monarhia ‎nu mă va împiedica să merg pe front.
‎Nu se pune problema!
‎Bine!
‎Nu ne ferim de serviciul militar. ‎Suntem cetățeni ca oricare alții.
‎Asta le spun tuturor!
‎Doamnă, m-a sunat ‎secretarul Prințului de Wales.
‎Vrea să știe dacă ați vrea ‎să mutați întâlnirea din Londra
‎la noua lui casă ‎din Highgrove, Gloucestershire.
‎Am timp?
‎Da. La nevoie, ‎vă putem aduce la Londra până seara.
‎- Bine. De ce nu? ‎- Doamnă.
‎Mulțumesc!
‎S-au intensificat semnificativ ‎comunicațiile radio navale.
‎A fost detectat ‎și trafic aerian neobișnuit.
‎Pare a fi o desfășurare de forțe ‎spre insulele Falkland,
‎cu ceea ce presupunem ‎că este intenția de a invada.
‎Atunci trebuie să le apărăm, ‎fără șovăială.
‎Trebuie să menționez, dnă prim-ministru,
‎că încă sunt deschise ‎canalele diplomatice.
‎Vremea diplomației a trecut
‎de când și-au pus drapelul ‎pe teritoriu britanic.
‎Sunt de acord.
‎Putem detașa un grup operativ ‎în 48 de ore.
‎- E absurd! ‎- De ce?
‎Sunt 13.000 km până acolo, ‎trei săptămâni distanță pe mare.
‎Insulele vor fi controlate de Argentina.
‎Atunci le vom recuceri.
‎E imposibil.
‎Chiar e imposibil, dle amiral?
‎- Credeți că se poate? ‎- Da, doamnă.
‎Așa vom proceda!
‎Gândiți-vă la costuri.
‎Să trimitem 30.000 de soldați
‎în Atlanticul de Sud ‎pe timp de recesiune,
‎când economia stagnează ‎și avem șomaj la cote-record?
‎Trebuie să ne gândim la opinia publică. ‎Acest guvern...
‎Această administrație, este în prezent...
‎Continuă, Geoffrey. Spune-o.
‎Neapreciată. Antipatizată.
‎Nu vom supraviețui ‎unui război inutil și prea scump.
‎Iar eu spun că nu vom supraviețui ‎dacă nu mergem la război.
‎Dle amiral, mă însoțiți la etaj,
‎să discutăm problema, ‎peste o jumătate de oră?
‎- Cu șefii de stat major. ‎- Desigur.
‎Ești aici, ce bine!
‎Am nevoie de ajutor.
‎Trebuie să pregătim cina ‎pentru șefii de stat major.
‎Vreau să vorbesc cu tine.
‎Nu acum, draga mea.
‎- De ce-i cauți în coarne lui Mark? ‎- Ce?
‎Ai copii gemeni, ‎dar îl preferi pe unul în mod fățiș.
‎Carol, nu e adevărat.
‎E indiscutabil și dureros de adevărat.
‎Voiam să-ți spun...
‎Doar fiindcă nu te-ai înțeles ‎cu mama ta...
‎Nu am timp acum!
‎...nu poți strica relația ‎cu toate femeile!
‎- Mai ales cu fiica ta! ‎- Dar știi să-ți alegi momentul!
‎Sunt ocupată. ‎Vor sosi șefii de stat major în curând.
‎Atunci dă-mi doar o clipă!
‎Mă desconsideri.
‎Mă ignori.
‎- Și îl preferi pe Mark. ‎- Fiindcă e mai puternic.
‎Așa cum tata era mai puternic.
‎Da. Ai dreptate.
‎Nu m-am înțeles cu mama,
‎dar nu fiindcă era femeie,
‎ci fiindcă era o persoană slabă.
‎Nu suportam să văd
‎că se mulțumește să fie o simplă casnică.
‎Fiindcă așa a tratat-o soțul.
‎Nu e adevărat!
‎Bunicul tău, tatăl meu, ‎era minunat cu femeile.
‎Minunat!
‎M-a încurajat. M-a învățat.
‎M-a făcut cine sunt.
‎Era hotărât ‎ca ambiția mea să fie nelimitată.
‎Și a încercat cu bunica ta.
‎Dar orice om este limitat ‎în ceea ce poate face
‎dacă este limitat prin firea lui.
‎Fregatele noastre sunt dotate ‎cu rachete Sea Wolf
‎și-s însoțite de o brigadă de infanterie ‎și de trupe amfibii.
‎Mulțumesc, dragă.
‎Îmi dați voie?
‎Spuneți-mi cât.
‎E o piesă frumoasă.
‎Serviți-vă din mazăre și morcovi.
‎Excelent! Se poate adăuga ‎o salată și un pahar de sirop?
‎Știu că nu te simți bine,
‎dar îți amintesc că nu e doar soacra ta.
‎E și regina ta!
‎Diana!
‎Spune-ne un basm! Da, te rog!
‎Bine.
‎Vă spun o poveste.
‎E penibil.
‎Dacă Gabriel îmi cântă
‎și Bagpuss se gândește.
‎Bine. La ce să mă gândesc?
‎La o prințesă a sirenelor superbă,
‎care poartă o coroniță de argint.
‎Prea bine!
‎- Mulțumesc! ‎- Mamă.
‎Ce frumos!
‎- Mă bucur că ai putut veni. ‎- Ești doar tu?
‎Da. Diana e în pat. ‎Mă tem că nu are o sarcină ușoară.
‎Sărăcuța! Eu am fost norocoasă, ‎nu m-au afectat sarcinile.
‎Sunteți două femei foarte diferite.
‎- Facem un tur pe afară înainte? ‎- Da, te rog. Mulțumesc.
‎Câți angajați ai?
‎Știu că par a fi mulți, ‎dar am luat-o de la zero.
‎Asta ne-a incitat. ‎Tabula rasa,‎ ‎s-o luăm de la capăt.
‎Știu ce înseamnă.
‎Ascultă!
‎Nu se aud insecte sau păsări.
‎E oribil.
‎O tăcere îngrozitoare și morbidă.
‎Insectele nu au unde să se ducă. ‎Vreau o grădină sălbatică aici.
‎Una îngrădită aici.
‎Una cu bucătărie acolo ‎și una cu cadran solar dincolo.
‎E important, când demarezi ‎un asemenea proiect,
‎să ai o direcție clară.
‎O singură idee călăuzitoare.
‎Care e ideea ta?
‎Că vila, moșia și grădinile
‎vor fi o oglindă a persoanei mele.
‎Deci tu ești ideea cea mare.
‎Totul va fi organic, ‎fără chimicale sau pesticide.
‎Nu vor fi trase la dungă, ‎nimic prea drept sau uniform.
‎Să aibă un nonconformism sălbatic.
‎- Așa ești tu? ‎- Așa sunt toate persoanele interesante.
‎Cine vrea să respecte regulile, ‎să fie convențional?
‎Nu ți se pare enervant ‎când grădinarii fac totul drept?
‎Natura respinge orice linie dreaptă.
‎Piscina pare că va avea linii drepte.
‎E o piscină.
‎Ăla va fi un teren de tenis? ‎Nu pare prea organic.
‎- Mamă. ‎- Scuze. E plăcut.
‎Mă bucur că-ți place.
‎Aș putea fi fericit aici.
‎Locul a stârnit ceva în mine.
‎Poate fi ‎propriul meu Shangri-La sau Xanadu.
‎„Aici: grădini, pâraie-ntortocheate
‎Și mulți arbuști mustind tămâie.
‎Și codri vechi, de când e lumea poate,
‎Vrând, parcă, pajiști să mângâie.”
‎Uite, glicina înflorește deja.
‎Să ne mișcăm, dacă luăm prânzul. ‎Trebuie să fiu în Londra la 18:00.
‎Desigur.
‎Adevărul e că nu știu ce are.
‎A crescut la țară. ‎Credeam că o să-i placă aici.
‎Am rugat-o să se ocupe de decorațiuni.
‎Asta a distras-o câteva săptămâni.
‎Apoi s-a închis din nou în sine.
‎Se închide în cameră ‎și se uită la televizor cu orele.
‎E lipsită de curiozitate intelectuală.
‎Am vrut s-o învăț ‎despre Shakespeare și despre poezie,
‎să-i lărgesc orizonturile.
‎Am avut oaspeți grozavi.
‎Laurens van der Post ‎și directorul de la Eton, Eric Anderson.
‎Dar e dezinteresată. ‎Vorbește încontinuu despre Londra.
‎Poate că acolo îi place.
‎Poate că nu i se potrivește lumea asta.
‎M-am întrebat ‎de ce ai ales Gloucestershire.
‎Era avantajos. ‎E un aerodrom RAF în apropiere,
‎la fel și Cornwall, ‎iar Anne e la o aruncătură de băț.
‎Nu doar Anne.
‎E la doar 15 minute cu mașina, am auzit.
‎Eu și Camilla doar vânăm împreună ‎în ultima vreme.
‎Și vorbim la telefon.
‎- Cât de des? ‎- Cât de des este necesar!
‎Mai ales când am nevoie de îmbărbătare.
‎De asta ai nevoie?
‎Tocmai ți-ai cumpărat ‎casa visurilor tale, un Xanadu,
‎pe care o armată de lingușitori îl face ‎după chipul și asemănarea ta.
‎Iar frumoasa ta soție însărcinată
‎s-a închis în camera de la etaj ‎și refuză să iasă.
‎Știi că nu-mi place să-mi bag nasul.
‎Nu se cade să dau lecții unui adult.
‎Dar, în locul tău, ‎m-aș gândi mai puțin la fericirea mea
‎și aș da ceva mai multă atenție ‎mamei viitorului meu copil.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Am primit mesajul. SOS. Am lăsat totul.
‎Ce-ai pățit, draga mea?
‎Băutură!
‎E o întrebare sau un ordin?
‎Mai degrabă un strigăt de ajutor.
‎Vine imediat.
‎Ușa deschisă e o invitație?
‎Nu de natura aia.
‎Speram să vorbim.
‎Despre copiii noștri.
‎Ai tras o concluzie?
‎După toate prânzurile confidențiale ‎cu fiecare în parte?
‎Ai aflat?
‎Toți m-au sunat, complet nedumeriți,
‎întrebându-se ce pui la cale.
‎Am tras concluzia ‎că noi avem copiii rătăciți,
‎nu dna prim-ministru.
‎Fiecare cu deșertul lui.
‎- Anne nu e rătăcită. ‎- Dar căsătoria ei în derivă.
‎Bine. Eduard nu e rătăcit.
‎Te contrazic. Pare cu totul pierdut.
‎E agresat și a devenit răzbunător.
‎Recunosc că Charles e pierdut...
‎dar mereu a fost așa.
‎Iar Andrew...
‎Preferatul tău?
‎Am rămas șocată.
‎Dacă nu se schimbă...
‎Ce spune asta despre noi ca părinți?
‎Am vorbit cu mama.
‎Oracolul.
‎Ce a spus?
‎Să nu mă blamez.
‎Sunt deja mama națiunii.
‎Are dreptate.
‎Eu i-am vrut pe Andrew și pe Eduard. ‎Tu nu ai vrut alții.
‎Am vrut încă doi, ‎să-mi demonstrez că sunt capabilă...
‎și să-mi îndrept greșelile.
‎Mai ales cele cu Charles.
‎Ești bărbat, nu poți înțelege.
‎Dar insistam ‎să nu îi las în grija bonelor.
‎Ce?
‎La baie.
‎Dar, când venea vremea...
‎stăteam pe scaun în umbră.
‎Fiindcă nu știam...
‎Ce anume?
‎Cum să-l țin, să-l ating.
‎Uită-te la mine!
‎Încetează cu absurditățile!
‎Ești o mamă foarte bună.
‎Copiii sunt adulți acum.
‎Sunt responsabili de propria evoluție.
‎- Asta dacă vor evolua. ‎- O vor face.
‎Până la urmă.
‎În plus...
‎Între timp, e datoria ta...
‎Să rămân în viață și în viața lor.
‎Întocmai!
‎De dragul tuturor.
‎Odihnește-te!
‎Astăzi, la ora 10:15,
‎HMS Invincible, ‎nava-amiral a acestei flote redutabile,
‎a ieșit din dană în apele line ‎ale portului Portsmouth.
‎Operațiunea, și acțiunea hotărâtă ‎a acestui grup operativ, au început.
‎La baza navală, s-a muncit zi și noapte.
‎Portsmouth, poreclit Pompei, ‎a ieșit în masă să-și ia rămas-bun.
‎Nava s-a îndepărtat ‎și a dispărut în ceața strâmtorii Solent.
‎Jumătate de oră mai târziu, ‎a plecat Hermes, portavionul mai vechi,
‎dar poate mai amenințător, ‎cu dotările militare la vedere.
‎Oamenii și-au luat rămas-bun. ‎Un băiețel a făcut salutul.
‎S-a strigat: „Vânt din pupa!”
‎Apoi, pe un ton mai duios: ‎„Întoarceți-vă cu bine!”
‎Subtitrarea: Șerban Dudău