A fost o săptămână de groază. Iată ce trebuie să înțelegeți.
Un program TV de succes de azi, o emisiune TV de top,
ce-ți aduce?
Zece milioane de telespectatori. Hai să zicem chiar 15!
PRODUCĂTOR EXECUTIV ȘI SCENARIST ȘEF
Fiindcă e vorba de un succes enorm.
Iată ce trebuie să înțelegeți!
Serialul I Love Lucy? Șaizeci de milioane de telespectatori.
Da, a trecut mult timp, dar tot n-am uitat săptămâna aia.
SCENARIST
A fost o săptămână de groază.
Băieții se sperie prea ușor.
SCENARISTĂ
Eu sunt din centrul țării.
Am trecut prin criza economică și seceta din preerie. Nu mă sperii ușor.
Dar a fost o săptămână de groază.
Magazinele erau deschise până târziu în nopțile de luni,
dar apoi s-a trecut la cele de joi. Știți de ce?
Fiindcă nimeni nu pleca de acasă luni când se difuza I love Lucy.
A scăzut semnificativ numărul celor
care aveau nevoie de apă luni seara între 21:00 și 21:30.
Dintr-o dată.
Aproape toată lumea a rămas fără slujbă.
Lucy și Desi erau să moară.
Din senin.
Întrebați când au aflat?
Odată cu toată lumea, când l-au ascultat pe Walter Winchell.
Îmi vedeam de treabă, ascultându-l pe Walter Winchell, și pac!
La finalul emisiunii.
Uite ce trebuie să înțelegeți!
N-a fost chiar o nimica toată când Winchell a spus, la final...
că Lucille Ball e o comunistă.
Pur și simplu.
Lucille Ball este membră a Partidului Comunist.
Da.
Văzuse deja articolul...
CONFIDENȚIAL DESI PETRECE O NOAPTE DE POMINĂ
... despre Desi când Winchell a început.
Revista apărea lunea, dar PR-ul i-a adus un exemplar duminică.
Ce făceau când au auzit?
Ce făceau?
Nu știu ce făceau,
dar, fiind Lucy și Desi,
ori își smulgeau reciproc părul, ori hainele.
America, a sosit momentul lui Walter Winchell.
Pe care vi-l aduce Gruen, ceas de precizie.
Gruen, cel mai bun ceas posibil.
Cel mai bun ceas posibil vi-l prezintă pe...
Lucy, sunt acasă!
Unde naiba ai fost, idiot cubanez?
Ușurel!
Lăutar fustangiu ce ești!
Am jucat cărți cu... Hei!
Am jucat cărți cu... Fir-ar al naibii!
Să-mi spui când începe să doară!
- Pe vas? - Da.
- Am jucat cărți pe vas. - De noaptea trecută?
- Timp de 27 de ore? - Da!
- Și n-ai putut ajunge la un telefon? - Nu.
- De ce? - Am fost mangă parte din timp.
E revista de mâine.
De ce citești revista aia?
Fiindcă soțul meu e pe copertă cu altă femeie
și asta mi-a atras atenția.
Scrie cum ai petrecut o noapte în oraș cu...
E și ea nepoata cuiva.
Ce dracului îmi pasă mie?
Asta-i compania Westinghouse. Doar ai fost acolo. E nepoata ăluia.
Poza asta e de vara trecută.
Ai dreptate. A fost făcută la casa de vacanță a companiei.
- Da. - Scuze.
Zi: „Desi, îmi cer scuze că te-am bănuit.”
Nu.
„Acum înțeleg că poza n-a fost făcută în noaptea de miercuri,
„ci acum șase luni, la casa de vacanță,
„și niciodată n-o să mai îndoiesc de dragostea ta.” Zi asta!
Nu. Și iar o faci. Pronunți „Westin-gouse”.
- E „Westin-gouse”. - Westinghouse.
Zi „s-t-r-i-g-o-i”.
Strigoi.
Nu există „h” după „g”. Deci „Westin-gouse”.
Tot ce scrie în revistă e inventat?
N-am citit articolul,
dar, dacă nu scrie cum am jucat cărți pe vas...
- Nu scrie asta. - Atunci, da, e inventat.
Să-ți intre o dată în cap că doar pe tine te vreau.
- Atunci ești un idiot. - Bine, vino-ncoace!
... Comisia de Activități Antiamericane se întrunește în secret în California.
Cea mai îndrăgită vedetă TV
a fost confruntată cu statutul de membră a Partidului Comunist...
- Stai! - Stai!
Ce?
... până duminica viitoare exact la aceeași oră...
Ce-a spus?
A zis că cea mai îndrăgită dintre toate vedetele TV a fost...
A fost confruntată cu statutul de membră a Partidului Comunist.
Da.
Poate vorbea de Imogene Coca.
Du-te naibii! Nu vorbea de Imogene Coca.
ÎN PIELEA FAMILIEI RICARDO
LUNI
PRIMA LECTURĂ
Ce prostie!
Da, e o prostie. O să fie și mai rău înainte să fie bine.
Micul Rusty Hamer.
Când a semnat contractul, el sau tutorele lui,
indiferent cine, a trebuit să semneze un jurământ de loialitate.
A știut cineva asta?
Bill?
Bill!
- Cu mine vorbește? - Da.
- Deci, știe că sunt aici? Mă vede? - Da.
Știai că Rusty a trebuit să semneze jurământul ăla?
- Nu știu cine-i Rusty. - Din The Danny Thomas Show.
- Nu așa-l cheamă. - Ba da.
- Pe copilul cel mai mic? - Da.
Rusty e numele personajului, nu al actorului.
Pe ambii îi cheamă așa. Rusty Williams e jucat de Rusty Hamer.
- Și Hamer e comunist? - Are șapte ani.
- Îl interesează politica? - Nu!
Dar, deși are șapte ani, a fost obligat să semneze jurământul de loialitate.
Vreau să zic că totul e scăpat de sub control.
Pe copilul lui Danny Thomas nu-l cheamă Rusty Thomas?
Ești beat?
E ora 10:00, Vivian, sigur că sunt.
Bob, eu și Jess am lucrat tot weekendul la scenariu.
În numele tuturor,
vreau să spun cât de mult apreciem că ne respecți.
Nu vrei să citesc asta treaz.
M-am săturat de insultele tale stângace.
Insultele mele n-au cum să fie dreptace.
Spune-i și actorului secundar că nu lucrăm și pentru el.
Toți lucrați pentru mine!
Uite, doar un lucru trebuie să înțelegeți.
Iată ce trebuie să înțelegeți!
Toți suntem încordați.
Serios? Ăsta era motivul?
Suntem încordați și soluția e să lucrăm la serial.
Ca într-o săptămână normală.
E nevoie de actori pentru Lucy și Ricky, sunt roluri cruciale.
Au o întâlnire cu reprezentații postului și ai sponsorului.
Se rezolvă până-n seara difuzării.
- Într-un fel sau altul. - Da. Ba nu.
Să clarificăm! Eu am zis că se rezolvă până-n seara difuzării.
Bill a zis: „Într-un fel sau altul.” Ăsta-i umor de pușcărie. Am zis: „Da...”
- Cum termini de vorbit... - Bine.
Cred că ne cunoaștem cu toții. Dar să ne prezentăm. Joe?
- Joe Strickland, CBS. - Howard Wenke, tot de la CBS.
Roger Otter, de la Philip Morris.
Irwin Gotlieb, avocatul firmei Desilu.
Sam Stein, avocatul lui Lucille Ball.
Tip Tribby, vice-președinte pentru relații publice la Philip Morris.
Tip, dacă Winchell era sigur de informație, i-ar fi dat numele
și-ar fi început emisiunea cu ea.
Iar de dimineață, am fi citit despre asta
- ... pe prima pagină a ziarelor. Nu? - Exact.
Deci n-au dovada.
Înțelegi că CBS e preocupat de ce anume s-ar dovedi?
Nu pricep.
Trebuie să-mi spui acum ce se petrece!
- Nu vorbi așa cu soția mea! - O să mă iei la bătaie?
Ea o s-o facă.
Am terminat prezentările?
Nu sunt comunistă, n-am fost niciodată în realitate. Doar tehnic.
Pricepi ce se petrece, că nu-i nimic amuzant?
Pricep ce se petrece și că nu-i amuzant.
- Lucy... - Tata a murit când eram mică.
M-au crescut mama și bunicul, Fred C. Hunt.
Să plece toată lumea, mai puțin Howard.
Philip Morris dă bani pentru serial.
Și-i primește înapoi, așa că lasă-ne o clipă.
Ea fumează Chesterfield.
N-ar putea fuma unul din cele șapte produse Philip Morris?
Am reținut. Mersi.
Fred C. Hunt, bunicul meu, a fost membru de partid.
Pe la începutul anilor '30 când aveam până în 25 de ani.
N-a folosit cuvântul „comunist”, dar îi păsa de oamenii muncii.
M-a crescut pe mine și pe fratele meu
și-am vrut să-i fac pe plac, așa că am bifat căsuța.
Pe atunci era cam același lucru cu a fi republican.
- Ai fost la vreo întrunire? - Nu.
- Niciodată? - Nu.
La o petrecere,
- ... mai târziu... - Nu.
Ai cotizat vreodată...
Relația mea cu comunismul s-a încheiat de 20 de ani. Doar am bifat ceva.
De ce apare acum chestia asta?
Comisia a investigat-o și a exonerat-o de suspiciuni.
Dar săptămâna trecută, William Wheeler a convocat o sesiune specială,
o sesiune privată,
a somat-o iar și de aceea ne aflăm acum aici.
Nimeni n-a preluat informația.
Nimeni n-a preluat-o, niciun ziar.
Niciun post de știri, nici măcar al vostru.
Poate.
Poate am scăpat. Nu știm încă.
Când vom ști?
Dacă vineri o să înregistrați ceva, înseamnă că serialul încă există.
Bine.
Noi doi am trecut prin chestii mai nasoale.
- Da? - Nu.
La asta mă gândeam și eu.
Auzi?
Toată povestea a fost inventată de la zero?
Patru pagini, 1.500 de cuvinte.
Faci mișto acum?
E a doua oară când sunt întrebată asta.
Doar sunt Lucille Ball. Când fac mișto, o să vă dați seama.
- Au inventat totul? - N-avem treburi mai importante?
- Au inventat totul? - Da.
Am fost pe vas ca să joc cărți. Și m-au înfuriat.
O să fac ceva în legătura cu asta.
- Dar acum... - Știu. Prioritățile.
Ai dreptate.
- Mai zi o dată: „Desi, ai dreptate.” - Nu.
Totul va fi bine.
N-o să pățești nimic. N-o să permit asta.
Pur și simplu.
- N-ai mai făcut așa ceva. - Știu.
Dar i-am văzut pe alții în filmele în care am jucat.
Pentru Dumnezeu, moșule, nu-i deloc greu!
Rusty Hamer e Rusty Williams din The Danny Thomas Show.
E în clasa a doua și l-au pus să semneze un jurământ de loialitate
prin contract, ceea ce mi se pare urât. Nu-i nimic neclar.
The Danny Thomas Show nu există,
se numește Make Room for Daddy. Nu te mai ține de glume!
Și, dacă Rusty e comunist, atunci o să bat un puști de șapte ani.
- Nu mă deranjează. - Am tăcut.
Chestia asta e mai amuzantă decât tot ce-ai scris anul ăsta.
- Nu-i... Am scris multe... - Ba nu.
Bună dimineața!
- Don Glass e regizor săptămâna asta? - O să ne descurcăm.
Vă întrebați ce se întâmplă.
Indiferent ce-i, vă sprijin 1.000%.
Aș vrea să știu despre ce-i vorba înainte să promit ceva.
Cu mult timp în urmă, Lucy a bifat o căsuță greșită de pe buletinul de vot.
Uite prima parte dintr-un nou episod.
- „Lucy ajunge pe lista neagră”. - Nu-i glumă.
Tu ai glumit, eu doar...
Săptămâna trecută, a fost audiată în ședință.
- A scăpat de suspiciuni. - Bine.
Da? A fost exonerată.
Informațiile lui Winchell nu sunt corecte.
N-au fost preluate de ziare. Să continuăm serialul!
Jess, scena îți aparține.
I Love Lucy, episodul 204. Sezonul doi, episodul patru.
„Ethel și Fred se ceartă”.
Scenariul de Bob Caroll, Madelyn Pugh și de mine.
- Trei inși ca să scrie asta? - Zău așa!
Pentru regie s-a întors Donald Glass. Să-l aplaudăm!
Mă bucur că m-am întors.
Partea întâi, în interior, salonul familiei Ricardo, noaptea.
Scuze. Donald?
- Da. - Bună dimineața! Eu sunt Lucille Ball.
Cum să nu știu asta!
N-ai mai venit pe-aici.
Din cauză c-ai trecut prin pubertate?
Am trecut prin asta demult
și n-am mai venit aici fiindcă am regizat Danny Thomas.
- Cu puștiul ăla comunist? Futu-i! - Hristoase!
Nu trebuie să fuți nimic, doar să știi că Danny face bancuri
cum puțini fac. Eu mă țin de bufonerii.
- Am văzut toate episoadele. - Ca și alți 60 de milioane de oameni.
Printre ei n-o fi și-un regizor profesionist de televiziune?
- Glumește. - Îmi dau seama.
- Bine. - Te hărțuiesc puțin.
E doar felul meu de a spune că nu am deloc încredere în tine.
Am pornit pe picior greșit în dimineața asta.
Habar n-am despre ce vorbești.
- Des, te implor, nu întreba! - Nicio grijă.
Voiam să spun că serialul e produs de Desilu Productions,
al cărei președinte vă vorbește chiar acum.
În următoarele 30 de minute,
nu mai vreau s-aud nicio vorbă care nu apare în scenariu.
- Scena vă aparține. - Mulțumesc.
„Lucy aranjează ultimele detalii ale unei mese elegante de seară,
„porțelan de lux, argintărie, etc.”
Masa e pentru patru persoane, dar sunt numai trei scaune.
Trebuia să trec și asta.
De fapt, sunt două scaune și o banchetă pentru pian.
- Deci, în total... - Trei scaune.
„Lucy aranjează ultimele detalii ale unei mese elegante de seară.
„Masa e pusă pentru patru persoane, dar sunt numai trei scaune.
„În scurt timp, ușa se deschide și intră Ricky.
„Lucy nu-l aduce. Ricky se duce la ea în vârful picioarelor.
„Ricky își pune...”
- De ce nu? - Poftim?
De ce Lucy nu-l aude?
Ca să-i acopere ochii și să-ntrebe: „Ghici!”
Înțeleg c-o ia prin surprindere și e nevoie ca Lucy să nu-l audă,
dar nu înțeleg de ce, într-un apartament de mărimea aia,
Lucy nu-l aude sau nu poate vedea când se deschide ușa,
deși e la aproape patru metri distanță.
- O să ne ocupăm de asta. - Mersi.
„Ricky intră în vârful picioarelor, și-i acoperă ochii cu mâinile.”
- Ghici cine-i? - Bill? Pat? Sam?
- Nu. - Ralph?
- „Ricky reacționează.” - Nu, sunt eu.
Da, desigur.
Stați așa! Trebuie să credem
că Ricky chiar crede că Lucy nu-l recunoaște?
Acum faci asta?
Că Ricky crede că Lucy nu-i cunoaște vocea,
deși are accent cubanez?
Dar că el chiar crede că există șapte bărbați
care intră, de obicei, în apartamentul lor?
Are dreptate. Are dreptate în vreo patru sau cinci privințe.
Scriem o glumă mai bună ca Ricky să-și dea seama că Lucy glumește.
Putem schimba numele. Pedro, Pablo, José.
- Ce? - Fiindcă sunt nume spaniole.
Adică, latino. Sunt nume cubaneze.
Mulțumim pentru clarificări, profesore.
- Eu doar... - Bine.
„Ricky o întoarce către el.”
- Nu! Sunt eu. - Da, desigur.
„Ea își trosnește degetele și se preface că i-a uitat numele.”
Foarte amuzant.
„Ricky observă că masa e aranjată.”
Avem oaspeți la cină? Pe cine?
„Lucy îl ignoră, schimbând subiectul.”
- Îți plac noile pahare de apă? - Cine vine la cină?
Nu-i așa că masa arată minunat în seara asta?
- Lucy, cine? - Niște oameni.
Lucy...
Cine-i oaspeții din seara asta?
„Cine-i”? Adică oaspeții care vine în afară de noi?
- Lasă asta! Cum îi cheamă? - Fred și Ethel Mertz.
O clipă.
Ai zis că s-au certat și sunt furioși unul pe altul.
Sunt.
- Că nu mai sunt împreună. - Nu mai sunt.
- Fiindcă el stă la un adăpost. - Stă.
- Și ea nu-l mai lasă în casă. - Nu.
Păi, dacă sunt și nu mai sunt, iar el stă și ea nu, atunci?
Păi...
Lucy Esmeralda McGillicuddy Ricardo!
Drăguț. Dar nu cumva ne apropiem prea repede de poantă?
O să ne ocupăm de asta.
Fiindcă vrem să ne menținem la standardul de calitate de la RKO.
Ce tupeu!
Asta-i...
Era o glumă despre textele de la RKO și...
- Da? - Evident, nu era o săgeată către Lucy.
Dacă mă gândesc bine, poate că era o săgeată către Lucy.
Lucru neobișnuit, căci eram apropiată de Lucy.
Reluăm de la pagina doi.
Ea era mereu dură cu textele.
Mereu cârtea la fiecare poantă, dar în săptămâna aia...
Parcă-și risca viața cu o glumă de nota opt sau nouă.
„Ea încearcă să treacă pe lângă el,
„însă el întinde mâna și îi blochează calea.”
Pe Broadway se juca spectacolul Too Many Girls.
Era oribil.
Unul dintre actorii din Too Many Girls era Desi.
Too Many Girls.
RKO a decis să insereze un spectacol de teatru prost
într-un film și mai prost. Încă nu-mi vine să cred.
L-au păstrat pe Desi, dar a doua protagonistă a fost înlocuită
de regina filmelor de serie B, Lucille Ball.
Cu două zile înainte de filmare,
Desi era în studioul audio cu un pian, o tobă și Ann Miller.
Iată ce trebuie să înțelegeți.
Nu exista bărbat mai chipeș și mai șarmant ca Desi.
Mai departe de trupa de dansatoare, stătea Lucy,
de nerecunoscut,
fiind încă în timpul filmărilor pentru Dance, Girl, Dance,
unde juca o cântăreață de cabaret bătută de pește.
Deci era de nerecunoscut.
Așa s-au cunoscut.
Ea știa să scuture din maracas
El cânta la chitară
Dar ea era din Rio del Mar Și el din Havana
Din crâșma portugheză Unde ea scutura din maracas
Până la Havana unde el își acorda chitara Era drum lung
Dar ușor, ușor
El a ajuns să cânte în Harlem
Iar ea cânta tot cu o orchestră din Harlem
El a zis „Pe mine mă vor”
Iar ea „Eu sunt vedeta de viitor”
Dar în final, s-au cununat Și fericiți sunt, garantat
Scuturați din maracas
Și mai cântați la chitară
Vă mulțumesc.
- Domnule Arnaz? - Da.
Desiderio Alberto Arnaz y de Acha III,
dar numai mama-mi zice așa.
- Altfel sunt Desi. - Angie.
De-abia aștept să lucrăm împreună.
Și eu sunt nerăbdător, Angie.
- Patty. - Patty.
- De la Patricia? - Da.
- Și faci parte din trupă? - Trupa de dans.
- Bine. - „Mai știi când ne-am cunoscut?
„Mă fixai cu neobrăzare, dar acum ești enervant de indiferent.”
Ce?
E o replică din filmul nostru, prostule.
Ne cunoaștem?
Nu.
Desi, eu sunt Daisy.
„Mai știi când ne-am cunoscut?”
Dacă ne-am fi cunoscut, aș fi știut.
„Mă fixai cu neobrăzare, dar acum ești enervant de...
- Stai! Tu erai aia? - „... indiferent.”
Da, eu eram.
Studioul ăsta are machiori talentați.
„Sunt Angie, din trupă.
„Vreau să zic doar că, după ce beau, mă dezbrac.”
Sunt extrem de curioasă să aflu
cum de-ai știut că Patty vine de la Patricia.
- Sunt Desiderio Alberto Arnaz... - N-am timp de pierdut.
Și tu ești Lucille Ball.
Te provoc să mă agăți c-o replică pe care n-ai mai folosit-o.
Vrei să te învăț rumba?
Îmi place.
Și da, aș vrea.
Dar e imposibil să nu mai fi folosit replica asta.
Vreau să știi că nu încerc să-ți fac avansuri.
Dar îți va fi de folos pentru scena cu rumba din film.
N-am nicio scenă cu rumba în film.
- Fără rumba? - Fără.
Asta înseamnă că scenariul e prost scris.
Atunci, să dansăm altceva.
Bine.
De ce ai venit la Hollywood?
M-au dat afară din New York.
- Vorbesc serios. - Și eu.
M-au dat afară de la școala de actorie fiindcă nu eram destul de bună.
Fugi de-aici!
Ba n-o să fug.
Am lucrat ca model.
Am fost concediată din trupa lui Ziegfeld, dar angajată în cea a lui Goldwyn.
Și uite așa am ajuns aici.
Tu cum ai ajuns la Hollywood?
Bolșevicii mi-au ars casa.
Deci din alte motive!
Da.
Lucille
Puține cuvinte rimează cu Lucille
Bastille
Dar ce cântec ar ieși de aici?
Ți-am împrumutat o parte din costum.
Are și pantaloni, dar pe ăia-i port eu.
Nu pentru multă vreme, amice.
Așadar...
Da?
Pot să-ți spun Lucy?
Să ne păstrăm atitudinea profesională! Ce zici?
- Glumeam. - Și eu.
Ce interpretare seacă!
Care-i țelul tău?
Țelul meu? Din seara asta? Nu sunt destul de clară?
Nu asta vreau să zic. La ce mă refer?
- La scopuri? - Nu.
La viitor.
La visuri.
- Ce visurile de viitor am? - Mai bine mă limitam la țeluri.
- Îmi iei un interviu? - Da.
Așa... Locuiesc într-o casă mică.
Țelul tău e să locuiești într-o casă mai mare.
Țelul meu e să locuiesc într-un cămin.
- Ca alea pentru bătrâni? - Nu un azil sau o instituție.
Un cămin.
Cu o familie și oră de masă.
Pot să-ți pun o întrebare îndrăzneață?
Vrei să întreb de ce nu sunt căsătorită?
Nu, voiam să întreb de ce nu ești o vedetă de cinema.
De ce ești doar a doua protagonistă din Too Many Girls?
Am contract cu RKO. Joc rolurile care mi se dau.
Până aici a evoluat cariera mea. Pe punctul maxim.
Și sunt împăcată cu asta.
Așa că aș vrea să fiu lăsată în pace.
Vreau un cămin.
Ai mai mult talent decât necesită rolurile pe care le-ai interpretat.
- De unde știi că am talent? - Fiindcă eu am talent.
Ai putea fi o actriță serioasă. Ai fi putut deveni o vedetă.
- Dar... - Dar ce?
E o problemă cu fizicul tău.
- Ești? - Pe jumate goală?
Sigur.
- Dar... - Dar?
Ești... În engleză nu există expresia asta.
Ce înseamnă?
Înseamnă că ești „dotată din punct de vedere cinetic”.
Nimeni n-a observat asta?
Bună! Scuze, trebuie să-i dau un telefon logodnicului meu.
Desigur.
Stai! Ce?
Durează doar un minut.
Logodnicul?
O convorbire locală, vă rog.
Nu-i vorba că...
Dar am avut senzația că noi...
- O clipă. - Da.
Noaptea trecută am simțit...
Eu sunt. Salut! Nu mă iubești și nu te iubesc.
Mă înșeli cu fiecare ocazie și eu fac pe proasta,
așa că o să mă mut.
O să trimit pe cineva să-mi ia hainele. Bine?
Te iubesc.
Mă rog, știi tu, că de fapt nu.
Te-am întrerupt. Ce spuneai?
Se întunecă ecranul. Sfârșitul episodului.
- Vă mulțumesc. Notițele, la etaj. - Înapoi pe platou peste o oră.
- Bine. Pe curând. - Bine. Da.
Iubito, vin imediat.
- Ce nebunie! - Da?
Credeam că vei fi primul care refuză să lucreze cu ea.
Vorbești serios?
Nu-ți plac comuniștii.
Nu.
Comisia îmi place și mai puțin.
Bine.
Des.
Când au venit soldații
pentru familia ta,
te-ai speriat?
Te uiți la mine de parcă ai zice: „Pe mine nu mă sperie nimic.”
Au ucis toate animalele.
Da, și nu ca să le mănânce. Pur și simplu le-au ucis.
Încă nu știu de ce. E...
E foarte posibil
ca ăsta să fie ultimul episod al serialului.
Serialul, toată lumea care lucrează aici, Desilu, cariera lui Lucy și a mea...
Totul e posibil să se încheiat aseară, iar noi încă să nu știm asta.
Ți-ai pierdut mințile? Am fost foarte speriat.
A naibii nebunie!
Lucy?
Intră!
Madelyn a sărit calul și-o să vorbesc cu Jess.
- Nu-mi pasă de asta. - Îmi pasă mie.
- Le-ai zis c-am bifat căsuța greșită. - Cui?
Mai devreme. Le-ai zis c-am bifat căsuța greșită.
Păi, dura mai puțin ca tot adevărul.
N-o să par o ignorantă nepregătită pentru activități democratice?
A fost mai simplu și nu-i treaba nimănui.
Ba e destul de evident că e treaba tuturor.
Nu mai verifica ziarele!
Am relații care mă anunță când un jurnalist s-ar gândi la asta.
Povestea nu-i în regulă, de asta nimeni nu reia ce-a zis Winchell.
Mă refer la articolul din Confidential.
Ăsta a fost preluat.
CHIAR O IUBEȘTE DESI PE LUCY?
Doamne!
MARȚI
PRIMA REPETIȚIE
- Îmi place mult, Tommy. - Ți se potrivește culoarea.
- Chiar îmi place. - Pot s-o mai strâmtez în spate.
- Pot să mai lărgesc decolteul. - Nu și la CBS.
Dar e bine oricum. Așa mai zic și eu.
- S-aduc și pantofii? - Da, te rog.
Da?
- Ce rochie frumoasă! - Asta ziceam și eu.
O împrumuți de la garderobă pentru un cocktail?
- Pentru o cină. - Unde?
În apartamentul lui Ricky și Lucy Ricardo.
- E pentru serial? - Lucy a invitat-o pe Ethel.
- Viv. - Știu, dar ascultă.
Dacă Lucy a invitat-o la cină,
ea crede c-o să fie combinată cu un tip potrivit.
Și-ar dori să arate bine.
E o noutate pentru personaj.
Dar personajul e tot Ethel Mertz, nu?
Da.
Nu citi!
„Lui Desi nu-i mai lucesc ochii după Lucy?”
Nu s-au grăbit să scrie asta.
„Dacă vecinii aud țipete de furie urmate de sunetul...”
N-ai oricum destule pe cap...
Aș fi mai preocupată...
„... fără să fie nevoie să investigheze...”
Ai luat vreodată în serios chestiile astea?
Îmi iau căsnicia în serios.
Și Desi ce-a zis?
„Lucy, n-am mai ieșit cu nicio fată de când te-am cunoscut.”
- Atunci, să-l crezi! - Chiar îl cred.
Poza e veche.
Miercuri a jucat cărți pe vas.
- De ce anume ai fi mai preocupată? - Ce?
Ai zis c-ai fi mai preocupată de altceva și te-am întrerupt. De ce-a zis Winchell?
Da.
Nu pot alege doar un subiect. Mă preocupă ambele.
- Primul, al doilea... - Am înțeles.
Și al treilea? Ei ce-au zis?
Ieri n-a fost ziua potrivită ca să le vorbim de-al treilea.
- Așa e. - O să le spunem acum.
Mai întâi lui Jess, apoi celor de la post și de la Philip Morris.
Se putea și mai rău.
Cum așa?
Dacă nimereai rolul lui Ethel.
Am înțeles.
La început și Lucy vorbește la telefon?
Auzim doar o parte a convorbirii. Stăm prea mult la târg?
Nu trebuie să notezi tot ce discutăm.
- O să ne dăm seama când e gata. - Bună dimineața!
- Bună, Des! - Salut!
Mary Pat, te superi dacă ne lași singuri un pic?
- Deloc, domnule Arnaz. - Mulțumesc.
- „Deloc, domnule Arnaz.” - E amabilă.
- Deja ai încurcat-o. - Nu-i adevărat.
- Trebuie să vorbim. - Nu-mi spune că...
Nu, asta e în regulă. Nimeni n-a preluat știrea.
Bine, judecând după fața lui Lucy,
- ... eram sigur că... - Sunt însărcinată.
Nu asta aveam de gând să zic.
Despre asta am venit să vorbim.
Voiam să purtăm discuția asta ieri.
- Dar alte lucruri... - Sigur.
- Asta da, bombă. - Nu-i o bombă, ci un copil.
Și-acum ce facem?
Doar pare că nimeni nu ne-a felicitat.
Nu poate fi adevărat, căci sunt amicii și colegii noștri apropiați.
- Nu, Lucy. - Ai dreptate. Scuze!
- Ce veste minunată! Felicitări! - Mulțumesc.
- Mazel tov! - Felicitări!
- Mă bucur mult. - Și eu.
- Da. - Ce emoționant!
Așadar...
Da.
Cu Lucie, mă făcusem cât un butoi.
Mai avem șapte săptămâni
până să începeți să mă ascundeți după cutii și scaune.
Și apoi încă șapte până nu mai intru în cadru.
- Ce vrei să faci? - Să fac?
- Tot ce era de făcut am făcut. - Cu noi cum rămâne?
N-aveți de ales. Lucy Ricardo o să nască la televizor.
- Ba nu. - Câte scenarii aveți la dospit?
Cinci sunt scrise, se filmează patru și nouă sunt în lucru.
Patru. Nicio problemă.
Dar scenariul la care lucrați acum pentru episodul nouă, aruncați-l.
- Bine. - Fără el.
Titlul va fi „Lucy îi zice lui Ricky că e însărcinată”.
Cu asta începem. Cum se numește ăla?
- Care? - „Lucy pleacă în Italia”.
- Vrem să te trimitem în Italia. - De ce?
Ar fi frumos să mai ieșim din platou.
De ce familiile Ricardo și Mertz pleacă în Italia?
- În concediu. - Nu-și fac concediile în Europa,
ci se duc la Marele Canion și la Cascada Niagara.
Pleacă la muncă. Ricky cântă într-un club din Roma.
- Și Lucy ce face? - Strivește struguri.
Lucy și Ethel merg la o vie italiană.
- De ce? - Nu știm încă.
Și ea strivește strugurii.
La via asta se trăiește ca-n secolul XIX?
- Nu se mai strivesc strugurii? - Nu.
O să găsim singura vie unde încă se mai strivesc strugurii.
Intră.
- Si, signora. M-ați chemat. - Așa e.
Mai sunt plantații de viță de vie pe aici?
Aș vrea să știu cum se face vinul, cum se culeg strugurii
și cum sunt presați cu picioarele.
În Turo, încă se mai face vinul în felul ăsta.
Simplu.
- De ce vrea să se ducă la vie? - Nu știm încă.
Dă o probă pentru un film italian.
Ce legătură are asta cu strivirea strugurilor?
- Asta-i cere rolul. - Este exact ceea ce caut.
Pentru rolul unei superbe italience roșcate care...
Calcă pe struguri.
Ajungem și acolo. Ideea e că Lucy stă cinci minute într-o vană cu struguri.
Îmi pot imagina asta.
Ce se întâmplă într-o vană cu struguri? Ce poate face?
Nu asta contează acum. Să ne întoarcem la Des.
Postul n-o să fie de acord și nici Philip Morris.
- Lucy. - Stai așa!
- Își pierde un cercel. - Asta e.
- Ce? - Printre struguri.
Lăsați-o pentru la anul.
Nu se duce în Italia când e însărcinată.
Fac pariu pe salariul meu că n-avem voie să spunem „însărcinată”.
„Lucy spune adevărul”.
E ideea lui Madelyn.
- I-a venit imediat ce-am lansat-o. - Oameni buni!
Ricky pariază că Lucy nu rezistă două zile fără să mintă.
O punem în situații în care nu poți să nu minți.
Bine. Dăm startul. pentru următoarele 48 de ore.
- Bine. - În regulă.
De-abia aștept să te ascult mâine după-amiază, Lucy.
De ce?
Jucăm bridge la Carolyn acasă. Ai uitat?
Nu se poate!
Nu-mi pot petrece după-amiaza cu trei femei
spunând adevărul.
O sun pe Carolyn să-i spun că-s bolnavă.
După 47 de ore e pe cale să câștige, dar în ultima oră...
- Asta e. - Ricky e vizitat de fisc.
Care vrea lămuriri despre niște chestiuni suspecte
legate de deducerile de taxe ale lui Ricky. Lucy e și ea în salon.
Când i se cere să coopereze, nu poate minți, așa că...
- E o premisă haioasă. - Da, este.
Dar renunțați la scena cu fiscul.
- Ar putea ieși bine. - Dacă o scriu eu, iese bine.
Ricky Ricardo iubește America. Îi place să fie american.
E recunoscător. N-ar comite evaziune fiscală.
- Mulți ar înțelege. - Eu nu. Și nici Ricky.
Mai ales când soția lui e acuzată de antiamericanism.
Căutați altă idee și începeți primele episoade despre sarcină.
- Ascultă-mă! - Ce-i?
- N-o să ne dea voie. - Lasă asta în seama mea.
Aș vrea, dar a ajuns deja la mine în ogradă.
Așa că, în loc să vorbim despre struguri, de ce...
Iată ce trebuie să înțelegi!
Au dreptul să ne scoată de pe post tot restul anului
în timp ce ne plătesc salariile
și explică de ce este de prost gust să prezinți o sarcină la CBS.
Dar intuiesc că n-o vor lua pe drumul ăsta.
În loc de asta, cred că în Ghidul Transmisiunilor TV
aveți la dispoziție o listă de restricții
care să te ajute chiar să câștigi pariul.
N-am nicio dubiu c-o veți dribla cu mult talent.
Doar mi-ai zis să mă port frumos.
- E bine așa? - Da.
Nu știu ce-aveați de gând să spuneți inițial,
dar nu era bine ce-aveați de gând să spuneți inițial.
Și ce te-a apucat în timpul lecturii?
Scuze, dar sărea în sus la toate indicațiile de regie.
Așa funcționează ea.
- De obicei, face asta în particular. - Da.
Dacă tot îți urmează sfatul, atunci, măcar uneori,
ar putea rosti și cuvintele „scenariu bun” când deschide gura.
E potrivită perioada pentru rahaturile astea?
- Hei! - Mi se pare că avem oarece succes.
Am obosit tot lucrând la scenariul de săptămâna asta.
Vă e somn? Vreți nănică?
- Putem vorbi o clipă, șefule? - Desigur.
Eu sunt producătorul executiv.
Nu mă poți lua peste picior în fața celorlalți. E serialul meu.
- Și Madelyn avea dreptate. - Ricky își plătește impozitele.
- Pricep. - Și nașterea copilului o să fie inclusă.
Imposibil să accepte.
E imposibil să accepte dacă tu vorbești cu ei.
- Ai auzit tot? - Da.
Era o glumă.
Revenim la intrarea lui Vivian.
„Când mâncăm?” Gata, motor!
Când mâncăm? Supraviețuiesc doar cu sendvișuri cu unt de arahide.
La replica asta trebuie să ajungi la masă.
- Trebuie să traversezi până la masă. - De ce?
Ca să vezi masa,
să observi al patrulea tacâm și să rostești replica următoare.
Mai vine cineva?
Fred, mi-am luat libertatea de a invita la cină o tânără doamnă.
- O tânără doamnă? - O gagicuță dulce.
Frate, de-abia aștept!
- Stai un pic! - Ce e?
Când zic „Mi-am luat libertatea de a invita la cină o tânără doamnă”,
Ricky ar trebui să bea o gură de apă ca să nu râdă.
Când zic „O gagicuță dulce”, ar trebui să se înece cu apa.
- Îmi place ideea. - Și mie.
Ideea că Ethel e o gagicuță dulce ar trebuie să-l agite pe Desi.
- Avem 15 minute. - Bine.
Am 15 minute de film.
- Până vineri o să fiu și amuzantă. - Și tu când o să fii amuzantă?
„Ce anume îi determină pe soți să plece de-acasă
„le-a lăsat pe soții consternate de la Adam și Eva.”
Ajunge!
„Să-l analizăm pe unul dintre cei mai celebri soți ai patriei.”
- L-ai învățat pe de rost? - Am învățat texte mai proaste.
Da, e un ziar de scandal.
„Când o bucățică împlinită și roșcată ca Lucy îl așteaptă acasă,
„ar face Desi greșeala...”
Încetează!
„... să adulmece prin Hollywood ca un lup tânăr? Și dacă da, de ce?”
- E o invenție. - Sunt curioși 20 de milioane de cititori.
- Lucy. - Plus încă unul.
De câte ori să esplic unde am fost și ce-am făcut?
- De câte ori trebuie să esplici? - Nu mă mai satur de gluma asta.
Au detaliat întreaga noapte. În gașca ta e un turnător.
Gașca mea!
În noapte de care vorbesc, am fost cu Red Skelton și Xavier Cugat.
- Cine a ciripit? - Au inventat totul de la zero?
Eu am auzit de la Winchell c-ai fost comunistă.
E adevărat, idiotule!
- Așa e. Prost exemplu. - Și n-am greșit căsuța.
Bine, îmi pare rău pentru asta.
Te cred.
- Doar fac mișto. - Bine.
Ba nu. Ai scăpat de-o belea, dar ai intrat într-alta.
Care altă belea?
Nu mai vii acasă.
- Schimbi subiectul mai repede ca... - Ține pasul! Nu-i greu.
Te-am întrebat dacă știi că nu prea mai vii pe-acasă?
Sigur că vin acasă. Uneori mă duc pe vas și joc cărți.
Bem, se face târziu, e mai simplu să dorm pe vas.
Se întâmpla o dată pe săptămână, apoi de două ori, acum de patru sau cinci.
Eu vin acasă după muncă. Tu te duci pe vas.
Ții minte că m-ai întrebat cândva ce țeluri am?
Ți-a plăcut răspunsul meu.
Folosea des cuvântul „cămin”. Vorbea despre a avea un cămin.
Lucy avea trei case, dar uneori, când o apucau crizele,
spunea că n-avea niciun cămin.
Au fugit ca să se căsătorească, și-au cumpărat o fermă în Chatsworth.
Erau foarte îndrăgostiți și fericiți până la extaz.
Trebuie să înțelegeți că nu erau foarte fericiți.
Nu se mai vedeau.
Desi cânta cu orchestra la Ciro's.
Lucy avea contract cu RKO.
Desi își termina treaba în jur de patru dimineața.
Lucy trebuia să fie la coafat și machiat pe la cinci.
Se întâlneau pe bulevardul Mulholland.
- Pe cine vedem noi aici? - Desi!
Ai multe opțiuni.
Am doar una, cu un croșeu de dreapta puternic.
Ți-am văzut spectacolele de la miezul nopții și de la ora două.
Mulțumesc.
Am calculat.
De-a lungul unei săptămâni, te văd a douăzecea parte
din cât te vede trombonistul tău.
Învață să cânți la trombon și te angajez în locul lui.
Cât de dificil e trombonul?
Poate ar fi mai bine să nu ne pierdem timpul prețios
certându-ne că n-avem mai mult la dispoziție.
Nu mă face să mă simt ca o ticăloasă fiindcă vreau să-mi văd soțul.
Auzi?
Aș putea sta acasă și să mă întrețină soția.
Ar completa imaginea pe care o au americanii despre bărbații cubanezi.
Despre ce casă vorbești?
Sau ai putea tu să lași filmele și să fii doar soția mea.
Dar n-ai de gând să faci asta, nu?
Nu.
Ce-ai zice să vii mai des la club ca să vezi spectacolul?
Filmul meu a avut premiera acum cinci zile.
Chiar vrei să vin la club?
De ce nu?
Bine.
Mi se spune Cubanezul Pete
Și când dansez rumba sunt fără de pereche
La maracas zornăi de zor Bum, bum spor
Da, sunt Cubanezul Pete, să trăiți
Pe strada mea toți sunt înnebuniți
Căci, de cum dau tonul,
Toți dansează de zor Bum, bum cu spor
Vai, cum mai cântă senioritele Și cum își rotesc fustițele
Au un sombrero fără egal
Atmosfera se încinge tropical
Și când dansează Totul vibrează
Iar tinerii le acompaniază
Din zori și până la apus
Ce avem noi aici?
Lucille!
- Cu plăcere. - Salut, Lucy!
Ne-a plăcut cum ai jucat!
- Un autograf pentru Phil? - Mulțumesc. Sigur.
MIERCURI
REPETIȚIE CU CAMERA
Intră.
- Bună dimineața! - Bună, Maddie!
Ce săptămână! Lucille Ball, un pericol pentru stilul de viață american?
E un pericol pentru scenariști, operatori și Desi, dar cam atât.
- Ai mai avut o astfel de săptămână? - Nu.
Lucrăm la Hollywood. O să mai avem săptămâni din astea
cât ține comisia.
- Încă reușești să faci asta. - Încă?
Am regretat chiar înainte să vorbesc. Eu nu pot, așa că sunt impresionată.
- Ce ții în mâini? - Ți-am adus micul dejun.
- Mi-au zis că n-ai mâncat, dar... - Ba da.
Am băut o cafea și-am mâncat o jumate de grepfrut.
Am adus pâine prăjită, șuncă, ouă și cartofi.
- Poftă bună! - E pentru tine.
Ești amabilă, dar nu, mulțumesc.
Mi se pare mie sau ai mai slăbit?
Așa e.
Arăți minunat.
Mulțumesc.
Ne vedem în platou.
- Madelyn? - Da?
Cine ți-a zis că n-am mâncat micul dejun?
Nu știu.
Cred...
că Tino, chelnerul cel înalt.
Bine.
Da.
Hristoase!
Nimeni n-a preluat știrea lui Winchell. Cred că de asta am scăpat.
- E posibil. - Posibil? Howard?
Ceva e în aer. Niciunul n-o să scăpăm cu viață.
Howard.
Descoperă ei ceva nou, în urma declarației inițiale.
- Dar e vorba de altceva. - Nu mai e nimic de descoperit.
- Nu mai e altceva în aer. - Lucy e însărcinată.
Mă rog, asta.
- Ce? - Lucy e însărcinată.
Cu un copil?
Cât... Nu știu ce cuvinte să folosesc.
Cât de... însărcinată ești?
De ce ai crezut că nu știi cuvintele?
Vrea să întrebe cât...
Ce procentaj din cele nouă luni...
Cineva ar trebui să vă filmeze.
- Sarcina are 12 săptămâni. - Asta înseamnă că...
Acum12 săptămâni mi-am tras-o cu soțul meu.
O să devină vizibilă cam în șase săptămâni
și o lună mai târziu, n-o vom mai putea ascunde.
- Asta nu-i o problemă. - Nu e.
Nu se întâmplă pentru prima oară. N-o să dau nume,
dar s-a rezolvat.
- Are de gând să mă asasineze? - Nu.
Cari un coș de rufe, stai după scaune, ții o pernă în brațe.
Sunt niște idei minunate, mai ales aceea când Lucy cară rufe în fiecare scenă.
Sau stă după scaune.
Unde se găsesc acele scaune uriașe în salonul cuplului Ricardo?
Lucy și Ricky își redecorează casa. Scenariștii pot scoate ceva haios.
Poate aduc niște ficuși.
Ar trebui să fie stejari seculari și eu să stau în spatele lor.
- Ce propuneți? - Cuplul Ricardo face un copil.
- Cum adică? - Ți-am zis c-așa o să fie.
Lucy Ricardo va fi însărcinată în serial.
O temă pentru opt episoade, începând de când Lucy îi spune lui Ricky
și terminând cu nașterea copilului.
Nu.
O femeie însărcinată nu poate apărea la televizor.
- De ce? - Așa-i în televiziune.
- Noi intrăm în căminele oamenilor. - Gravidele vomită deseori.
Mie-mi vine chiar acum.
- Pot să spun ceva? - Sincer, de-abia aștept.
Dacă Lucy e gravidă, publicul se va gândi cum de s-a întâmplat asta.
- Dorm în paturi separate. - O să le alăturăm.
- Nu se poate! - Nu!
O să punem piciorul în prag. Nu se poate. Am terminat discuția.
Domnișoară Rosen, vrei să intri, te rog, cu creionul și carnețelul?
E secretara mea.
Ce faci?
„Către domnul Lyons, Președinte Philip Morris.”
Nu vrem să-l amestecăm pe domnul Lyons.
„Domnule Lyons, de-acum totul depinde de dvs.
„Dvs. dați bani pentru acest serial și eu voi face tot ce veți decide.”
Domnul Lyons nu se implică la acest nivel.
„Există un lucru pe care vreau să-l înțelegeți.”
Desi!
„V-am oferit cel mai bun serial TV
„și până acum, deciziile artistice ne-au aparținut.
„Acum ni se spune că Lucy și Ricky nu pot avea un copil în serial.”
N-am spus chiar asta.
„Dacă sunteți de acord,
„informați-vă angajații că nu vom accepta să ne spună ce nu putem face
„dacă nu ne spun, începând cu episodul următor, și ce e de făcut.
„Cu stimă, etc.” Mulțumesc. Telegrafiază, te rog!
Da, domnule.
Și nu de-asta m-am măritat cu el.
Ci de-asta.
Liniște, vă rog! Începem repetiția.
Lucy, dă-mi drumul!
Dezleagă paltonul ăsta!
După ce vă pupați și vă împăcați.
Nu mă mai împac cu el după tot ce-a zis.
Dar tu ce mi-ai zis? A zis că mama seamănă cu o nevăstuică.
- Cere-ți scuze, Ethel. - Nu.
Haide, Ethel! Spune-i că-ți pare rău.
Îmi pare rău că mama ta seamănă cu o nevăstuică.
Zău, Ethel!
Ar trebuie să fie mai respectuos.
Doar i-am oferit cei mai buni ani din viața mea.
Ăia au fost cei mai buni?
Așa, acum sunteți chit.
Ce condiții puneți pentru împăcare?
- Păi, el ar trebui... - Ar trebui să ne reașezăm la masă.
Ce-a fost asta?
Ar trebui să ne reașezăm la masă.
Cred că, având în vedere ora, trebuie să avansăm.
- A fost bine. - De fapt, nu. N-a fost bine.
- Ce? - Bine. N-a fost bine.
- S-o luăm de la capăt! - Ce se întâmplă?
- Vrea s-o luăm de la capăt. - De unde?
- De la cină. - Ce?
- De la cină, bețiv enervant! - Am angajat pe cineva pentru rolul Ethel?
Bine. S-o facem!
- Avansăm sau ne întoarcem la cină? - Ne întoarcem.
Pagina 15. Suntem încă la scena A.
De la „Nu-i dau voie să mă gonească de la cină.”
- Reașezăm camerele și recuzita. - Spune ce-a fost greșit în scena aia.
- Apăreai tu. - Bill.
- Ceva esențial. O să-mi dau eu seama. - Eu pot de-acum.
- Fiecare să-și vadă de treaba lui. - O să-i trag pumni până sângerează.
- Suntem asigurați pentru asta? - Avem o poliță beton.
- Bravo! - Gata?
Liniște, vă rog, începe repetiția!
De la „Nu-i dau voie să mă gonească de la cină.”
Pregătiți-vă...
și... motor!
Ai dreptate. Nu-i dau voie să mă gonească de la cină.
Bine.
Și-acum să ne așezăm.
Nu mai avem scaune.
Nu vă deranjează să împărțiți locul, nu?
- Friptura ar trebui feliată. - Va fi, dragă.
- Ce zici? Prea multă grăsime? - Cu siguranță.
- Se referă la carne. - Nu, carnea n-are nimic.
Jucați-vă rolul! Hai!
Perfect.
- Da? - Mai departe.
- Ba rămânem pe loc. - De ce?
- Mai trebuie lucrate mișcările. - Eu și Bill putem face asta.
- Nu-i vorba că nu-s sigură... - Asta-i repetiție pentru cameră.
Putem lucra mâine la mișcările de scenă.
Aș prefera foarte mult s-o facem acum.
O să fac uz de autoritatea mea regizorală.
- Ce? - Să luăm o pauză.
- N-avem timp de asta. - Zece minute.
- Zece minute. Revenim la scena A. - Ba nu.
Poate că nu. E greu de zis.
Spune-mi ce se întâmplă, iubito.
Știi ce-mi trece prin cap?
De la început, trebuie să fie clar că aranjez o masă frumoasă.
Ar trebui să fie flori în vază.
Și eu încerc să le aranjez cât mai bine.
Și tai una din tulpini, dar e prea scurtă.
Tai și restul. Dar acum toate-s prea scurte.
- Înțeleg. - Ce părere ai?
Cred că ai o criză mică de nervi.
- Mă refer la flori. - Spune-mi acum ce se întâmplă.
De ce-i atât de greu de priceput?
Scena de la masă nu merge și trebuie s-o îndreptăm.
Este piatra de temelie a întregii intrigi.
Viv.
Tu și Bill n-aveți nicio vină.
Mă refer la scena de la cină. Ci Donald Glass.
O să iasă amuzantă.
Sunt sigură.
Ca să iasă bine, mai întâi trebuie să fie rău.
- Am tăiat primul punct de pe listă. - Așa...
Bine.
Mai reziști?
Uite ce-i, am făcut 37 de episoade.
Când repeți ceva de 37 ori, ajungi la cea mai bună variantă de 37.
Dar regizorul nostru e Donald Glass.
Scumpo, comisia n-o să-și justifice concluziile
- ... pe baza episodului... - La naiba cu comisia! Doar am zis.
E vorba de filmare. Dacă faci abstracție de garderoba lui,
Glass nu înțelege cum stă treaba cu mișcările în comedie.
Asta-i tot.
Vreau să zic că nu tu ești problema.
- Luce? - Da?
Madelyn mi-a adus micul dejun de dimineață.
Pâine prăjită, șuncă și cartofi.
A zis că cineva a remarcat că n-am mâncat micul dejun.
A zis că i se părea c-am slăbit.
- Are dreptate. Arăți minunat. - E scenaristă.
Nu aduce oamenilor micul dejun.
Nu înțeleg ce întrebi. Mi se pare că ea...
De unde știe ea că n-am mâncat micul dejun?
Chiar nu știu.
- Nu i-ai zis, nu? - Da.
Trebuie să mă admiri pentru asta. Când mint, recunosc repede.
- E admirabil. - Mersi.
I-ai zis să-mi aducă micul dejun și să comenteze c-am slăbit.
Să-ți explic de ce.
De ce?
Cred că trebuie să renunți la dietă.
- Funcționează. - Nu-ți face bine.
- Mă simt grozav. - Nu-i bine pentru Ethel.
Nu e.
Suntem cele mai bune prietene. Nu vreau să mă cert.
Ți-am trimis micul dejun...
L-ai trimis prin Madelyn, cu un mesaj.
Și acum ai alt mesaj: că arăt prea bine.
Vrem să ai greutatea potrivită ca să-ți dăm rolul.
- Altfel va fi rău pentru Ethel? - Da.
Sau rău pentru tine?
Uite...
Nimeni n-o să înceteze s-o iubească pe Lucy cât ești gravidă.
Nu ești o fată din calendar.
Îți mulțumesc, Viv.
Vreau doar să zic să nu exagerezi. Atât.
Toată lumea te susține
și nimeni nu se simte aiurea, fiindcă ne temem îngrozitor
și nu ne ești de niciun ajutor, dacă te iei de toată lumea
în fața întregii echipe.
La naiba, Viv! Majoritatea femeilor din SUA arată ca tine, nu ca mine.
Vor să se vadă pe ele la televizor.
De ce naiba țipați amândouă?
- Nu-i nimic. - Nu-i nimic.
Sunt la mine și-mi fac somnul de la mijlocul dimineții.
De obicei, nu faci asta în timpul repetiției?
Aș prefera să ai umorul ăsta și în timpul filmării.
Nu-ți face griji. Greutatea mereu-și revine.
N-o mai pot controla.
- Conversația a decurs prost. - Mie mi s-a părut minunată.
Acum chiar simt că joc în fața a milioane de oameni.
Bine, deci...
Da.
- Lucille! - Da.
Vino să bem ceva.
E zece dimineața.
Sunt sigur că e chiar 10:15.
Trebuie să ne întoarcem pe platou.
- Mă întreb dacă te vor aștepta. - Bill...
Anunță pe platou că doamna Arnaz și-a luat liber
- ... și revine când revine. - Probabil în 15 minute.
Da, doamnă.
Spune-i recuziterului că-mi trebuie foarfecă în prima scenă.
- Recepționat. - Hai!
Trebuie să fie clar că aranjez o masă elegantă.
Nu explica.
- O să tai una din flori. - Nu-i pasă.
O să fie scurtă. O să tai și celelalte flori.
- Vor fi scurte. Și așa mai departe. - Bine.
Foarfecă de grădină.
Una obișnuită nu poate tăia tulpinile.
- Acum vrea să te ucidă. - Bine.
- Pleacă! - Da.
INTRARE ANGAJAȚI STUDIOUL DESILU
Plouă. Îți rezistă coafura?
E în regulă.
De când am început serialul, nici ploaia nu se atinge de părul meu.
E de mare ajutor.
Sincer, habar n-aveam de locul ăsta.
Preferă discreția.
Îmi dau seama de ce.
Ce fel de oameni se duc la bar miercuri dimineața?
Suntem un grup eterogen.
Ce-ai prefera?
O doză de tetanos.
- Whisky. Două pahare. - Bine.
Parcă aveai o învoială cu Desi. Să nu bei la serviciu.
M-am învoit cu Desi să nu fiu beat la serviciu.
- M-ai văzut vreodată beat la serviciu? - Mi-aș da seama?
Nu.
- În sănătatea bebelușului! - De acord.
Sunt politicoși sau nu ne recunosc?
N-au televizoare.
De ce nu m-am gândit la asta?
Scumpo, citesc șapte ziare pe zi.
Când ai timp pentru asta?
Pauza dintre curse durează 30 de minute
și-mi ia un minut să aleg un cal.
- Atunci nu ești la muncă? - Acum există agenți și telefoane.
Știu totul. Am făcut un film scris de Damon Runyon.
În niciunul din cele șapte ziare
n-am citit că Lucille Ball ar fi comunistă.
- Nimeni nu vorbește despre asta. - De când vorbești tu cu oamenii?
Cu cât vorbești mai puțin, cu atât auzi mai multe.
N-am auzit nimic, deci...
Ai probleme acasă?
Probleme acasă?
- Da. - Nu.
Aș vrea foarte mult să am probleme acasă,
dar problema mea cam lipsește de-acasă.
Săptămânal.
Miercuri juca, pe vas, cărți.
Știu. Poza e veche. Eram de față când a fost făcută.
Dar de ce nu era acasă, acolo unde eram eu și fiica noastră?
Soțul tău e îndrăgostit de America
mai mult decât oricine, cu excepția lui George M. Cohan
care iubea America atât de mult încât a compus aceeași piesă de cinci ori.
Desi iubește America la fel de mult ca omul ăla.
Dar asta nu înseamnă că n-a rămas cubanez.
Știu.
Lumea din care provine definește bărbăția într-un mod foarte îngust.
- Știu și asta. - Bărbatul e bărbat.
Și nu degeaba femeilor le place asta.
- Le-ai întrebat? - Par fericite.
Înțeleg.
- Dar nu asta-i ideea. - Exact.
E fascinat de tine, Lucille.
Îi e dor de tine când nu sunteți împreună.
Așa e, sunt martor.
Nu trebuie să-i fie dor. Locuim în aceeași casă.
N-are încotro. Asta vreau să zic.
Trebuie să-și petreacă timpul și departe de tine.
- Ca să nu simtă că... - A rămas fără ouă.
Îmi câștig existența mângâind orgoliile masculine.
Și-atunci, de ce faci pe șefa pe platou?
De ce conduci repetițiile? O faci chiar sub nasul lui.
Prioritatea nu e sensibilitatea regizorului, ci reușita filmării.
Nu dau doi bani pe sensibilitatea lui Donald. E un amator.
Dar o să ieșim la liman, căci, sincer, nu montăm Unchiul Vanea.
Pricep. Dar situația de la cină trebuie să fie prezentată riguros.
Serios? Eu am jucat doar vodeviluri 40 de ani,
așa că habar n-am despre vorbești.
- Știu că știi. Zic doar că... - Ideea e că ai făcut-o de față cu Desi.
O să-ți zic ceva despre Desi. El e șeful.
Toate deciziile artistice trec pe la el.
Tot ce ține de afaceri, de relația cu postul, cu Philip Morris...
Și, de parcă n-ar fi destul, luni e gata de filmare.
Mie îmi ia cinci zile să stârnesc râsul.
El strălucește în timpul lecturii.
Crede-mă, bărbatul ăla n-a rămas deloc fără ouă.
- Câți oameni știu asta? - Ce să știe?
Că Desi e șeful.
Câți oameni știu asta?
Pentru o clipă a părut
că Lucy urma să fie o actriță serioasă într-un film serios.
Urma să fie la concurență cu Crawford și Hayworth.
Poate ar fi jucat chiar și în Totul despre Eva. Și să știți ceva!
Ar fi făcut furori.
Chiar așa a părut să fie.
Doar pentru o clipă.
Desi!
Lucy?
Ce s-a întâmplat?
Pană de cauciuc.
Cam 400 de metri de-aici.
- Și-ai lăsat mașina acolo? - Am alergat juma de kilometru.
Ce se petrece? Alergi cu o sticlă de șampanie în mână?
O aduc...
Într-un mod mai festiv.
Am reușit.
Am primit rolul.
- Ce rol? - Am primit rolul, Desi.
Din The Big Street.
Spuneai că e al Ritei Hayworth.
Avea programul încurcat.
Atunci i l-au oferit lui Judy Holliday. Avea programul încurcat.
Am primit rolul principal din The Big Street.
E fantastic.
Joc alături de Henry Fonda.
Când încep filmările?
Peste două săptămâni.
De-abia mai pot răsufla.
- E vorba de Damon Runyon. - Știu.
Știu, am citit scenariul și sunt foarte bucuros, Lucy.
Dar de-abia așteptam să vii în turneu.
Rita Hayworth avea programul încurcat.
Ca și tine.
Crezi că nu vreau să fiu
în același oraș, în același timp cu soțul meu?
- Ce să... - Știu.
Toate alegerile mele țin cont de apropierea de tine.
- Absolut toate. - Da.
Dar e evident că nu chiar absolut toate. Nu?
Știi câți ani mi-am petrecut vârâtă în cadre
unde eram răutăcioasă și apoi dispăream?
Roluri de rahat în filme pe care n-aș fi dat o para chioară,
dacă sala de cinema n-avea aer condiționat.
Dacă The Big Street e un succes,
eu voi primi rolurile care ajung la Rita, Judy și Bette.
Care Judy?
Holliday.
Cine-i jucătorul de baseball de care vorbești?
Cel care s-a așezat și l-a lăsat pe Lou Gehrig să înceapă meciul?
Wally Pipp.
- Gehrig era dublura lui. - Rezerva.
Tipul s-a odihnit o singură zi.
Gehrig a intrat în locul lui și n-a mai ieșit 40 de ani.
Paisprezece și-l chema Wally Pipp.
Închipuie-ți că Wally Pipp avea programul încurcat
și Lou Gehrig ar fi mers în turneu cu orchestra soțului.
Lumea baseball-ului s-ar fi schimbat.
Și a muzicii Latino.
Rita Hayworth e Wally Pipp. Eu sunt Lou Gehrig.
The Big Street e echipa Yankees.
Am înțeles metafora de mult.
Nu trebuie să pleci în turneu. Ai putea rămâne în oraș.
- Și ce să fac aici? - Să umpli sala de la Ciro's.
Nu suntem angajați acolo.
Aș vrea să umplu sălile la New York.
Aș vrea să le umplu la Chicago și Miami.
Știu.
Doar opt săptămâni.
O să vin oriunde ești în weekend.
Așa că e important să nu te îndrăgostești
de altcineva de luni până vineri.
De acord.
Deschidem șampania și ne bălăcim în pielea goală?
De fapt, sticla de șampanie e o grenadă,
dar restul ideilor sunt bune.
Doamne, Lucy!
O să fii o vedetă de cinema.
Ești împăcat cu ideea?
Dacă sunt împăcat cu ideea?
Ce sincronizare comică are sticla asta!
Sunt angajata studioului acesta de aproape zece ani.
Și n-am fost niciodată în biroul președintelui.
Dl. Koerner nu e președinte, e directorul de producție.
E adjunctul.
Totuși, e un nivel la care n-am ajuns până acum.
- Da, domnule. - Invit-o înăuntru!
Puteți intra.
Lucille.
- Charles Koerner. - Lucille Ball.
- Preferi Lucille sau Lucy? - E bine și Lucy. Oricare merge.
- Lucy. - Bine.
Și eu pot să-ți spun Charlie?
După ce-ai strălucit în The Big Street,
poți să-mi spui și Betsy că nu-mi pasă.
- Mulțumesc. - Șezi, te rog. Șezi aici.
Mulțumesc.
Am descoperit o latură a ta pe care n-o văzusem.
Unde ai ascuns-o?
Era îngropată sub un maldăr de filme proaste.
Am auzit c-ai mai zis gluma asta.
Dacă mă mai distribui în filme ca The Big Street, n-o s-o mai auzi.
Renunțăm la contractul tău, Lucy.
- Nu, nu e o glumă. - Ce tare!
RKO renunță la contractul tău.
Nu înțeleg.
Nu avem nimic pentru tine.
Dar asta...
Totul se mișcă prea repede.
- The Big Street a fost un succes. - Un succes cu probleme.
Știu că n-a fost înghesuială la casele de bilete.
- Dar n-ați pierdut bani. - Nu.
- Știi în ce condiții s-a finalizat? - N-are nicio legătură.
Damon Runyon a părăsit orașul înainte de filmări,
regizorul s-a înrolat în faza de montaj
și regizorul de montaj a murit. A murit pur și simplu.
- Au fost multe piedici. - E adevărat.
- Ai citit cronicile? - Foarte impresionante.
Mai mult decât atât.
N-are nicio legătură cu prestația ta din The Big Street.
Totul ar trebui să aibă legătură cu prestația mea din The Big Street.
Am demonstrat de ce sunt în stare
și e doar începutul a ceea ce pot să fac.
E doar începutul.
- Ești sigur că nu-i o glumă? - E o profesie dură.
Știu asta. O practic de la 14 ani.
Dar acum ai 35.
Și asta-i problema?
Nu, problema e că, de fapt, ai 39 de ani. Nu?
Oamenii de 39 de ani nu merg la filmele voastre?
Nu vor să se recunoască în poveștile voastre?
Ne-ai fost la îndemână când Judy Holliday și Rita Hayworth
jucau în alte filme și nu voiam să-l pierdem pe Fonda.
Avem o înțelegere amicală cu Metro și Warner,
iar ei ni le împrumută pe Holliday sau Hayworth,
așa că n-avem destule roluri pentru tine ca să-ți prelungim contractul.
Judy Holliday face bine un singur lucru și doar un singur lucru.
Știu cum te simți acum. Am purtat conversația asta de 100 de ori.
Mă mir, fiindcă nu te pricepi deloc.
Pot să-ți fac o sugestie?
Radio.
- Ce naiba tocmai mi-ai zis? - Ai vocea potrivită.
Poți face multe cu vocea ta.
Ar trebui să te gândești la radio, Lucy.
Și tu ar trebui să te duci la dracu', Betsy!
Lucy?
- Ce faci? - Citesc scenarii.
E ora trei dimineața.
Știu.
Sunt și beată.
Știu de ce-ți place să bei. Nu m-am prins până acum două ore.
- Ai găsit vreun film bun? - Sunt scenarii radiofonice.
Da?
Da.
Radioul e în regulă.
Eu sunt mereu acolo.
Tu ești șef de orchestră.
Știi că și Bataan a avut succes.
- Nu te-am auzit. - Bataan a avut succes.
Am jucat bine.
Cronicile m-au răsfățat, dar eu n-am bătut toba.
Aș fi ajuns pe culmi, dacă n-ar fi trebuit să plec
ca să... cum îi zice, să lupt în al doilea război mondial.
Și acum, rolurile de rahat în filme
pe care n-ai da o para chioară,
dacă sala de cinema n-are aer condiționat...
- Des... - Nici pe alea nu le primesc.
JOI
REPETIȚIE GENERALĂ
Scumpo, ești sigură că bandajele astea sunt false?
Da.
- Sigur ești teafără? - Da, scumpule, sunt bine.
Să te ajut.
Ce bine că familia Mertz și-a deschis marchiza!
Scumpo, totul a fost din vina mea.
Nu, eu sunt vinovată, scumpule.
- Nu-i așa c-am fost prostuți? - Da.
- N-o să ne mai certăm niciodată. - Puiule!
- Lucy, te simți bine? - Da, sunt bine.
- Ești sigură? - Sigură.
- Slavă Domnului că ești bine! - De ce?
I-am zis lui Ethel că șotia a fost ideea mea și-a plecat la maică-sa furioasă.
Nu.
Tăiați. Bine!
- Pauza de prânz? - O oră pauză de prânz.
După aceea analizăm și o luăm de la capăt.
- O remarcă scurtă? - Scena de la masă s-a îmbunătățit.
Ba nu. Vreau să-mi exprim încă o dată adânca preocupare
față de intrarea lui Ricky de la început.
Am semnalat-o luni. Nu există pagini noi.
- Fiindcă merge și așa. - Ascultă-mă!
Bine.
Chiar acum Lucy taie florile. Ricky deschide ușa și intră.
Trebuie să tăiem florile.
Adică, nu să le tai tu. Să le tăiem.
N-am înțeles diferența de interpretare a celor două replici.
- Trebuie să tăiem din faza cu florile. - Cât de mult?
Cam un minut.
Revenim la flori.
Ușa din față se deschide, Ricky intră, Lucy nu-l vede și nu-l aude,
ceea ce este neobișnuit fiindcă ușa de la intrare de chiar acolo
și noi am stabilit
că ochii și urechile lui Lucy sunt conectate la creier.
- Înțelegem preocuparea de sine. - Poftim?
O înțelegem. Lucy e atât de concentrată pe aranjarea mesei
că nu-l observă pe Ricky intrând pe ușă.
- Accept asta. - Bine.
Ricky intră încetișor, îi pune mâinile la ochi și spune...
„Ghici cine-i!”.
Apoi Lucy spune: „Bill? Sam? Pat? Ralph?”
- Da, îl tachinează. - Da. Asta-i clar.
- Ricky răspunde... - „Nu”.
Și, conform indicațiilor scenice, Ricky „se aprinde”.
„Nu!” E supărat. Lucy continuă să-l tachineze.
- „George, Julius, Stephen, Ivan?” - Așa e.
Le-am schimbat cu Pedro, Julio și Juan.
Astea-s nume spaniole. Adică mexicane. Cubaneze. Latino.
Sunt nume braziliene. Turcești.
- Gata? - Ne amendează pentru ore suplimentare.
- Doamne! - Lucy ghicește niște nume.
În joacă.
Și scenariul arată că Ricky își ridică mâinile de pe ochii lui Lucy,
- ... o întoarce către el și spune... - „Nu! Sunt eu!”
Așa că întreb iar, Jess,
Ricky chiar crede că-i posibil ca opt bărbați
să obișnuiască să intre în casa lor și să aibă vocea lui Desi Arnaz?
Adică îl luăm pe Ricky de prost?
Cred că luați publicul de prost. Și pentru asta, n-o să fiți iertați rapid.
- Iei bani când predai lecțiile astea? - O grămadă.
De dragul glumei, publicul va înghiți pe nemestecate.
Dar o să aveți nevoie de ambulanță pentru resuscitare.
- Jess! - Vorbim după prânz.
- Am o idee. - Echipa o să ceară plată suplimentară.
- Lucy se ocupă de flori. - Tăiem florile.
- Nu la propriu... - N-o pot lua de la capăt.
Ricky deschide ușa, intră și trântește ușa,
așa cum o face de 37 de episoade. Lucy nu-l bagă-n seamă.
- Descrii scena. - Exact.
Dar, în loc să se joace de-a ghicitul, Ricky stă pur și simplu.
Nu înțelege de ce Lucy nu-l observă așa cum nu înțelegem nici noi.
Încremenește acolo pentru o clipă și apoi pentru încă una,
după care, vesel și ostentativ,
cum l-am mai văzut de o sută de ori, spune...
„Lucy, am venit acasă.”
În cazul lui Ricky, e amuzant.
Auzi, Luce? Hai să vorbim după prânz.
- Jim. - Pauză de prânz.
O oră. Ne întoarcem pentru discuții.
Așteaptă!
Desi, ție-ți convine?
- De minune. - O să vorbim după prânz.
Trebuia corectat.
- Putem scoate mai mult din „ipocrit”. - Așa e.
De pildă?
De pildă, Lucy se întoarce către Desi și spune
„Mă bucur să aflu că m-am măritat cu un ipocrit”.
- Iar Desi se înfurie și zice... - „Ipocrito!”
Dar îl întreabă pe Fred „Ce-i un ipocrit?”
Fred răspunde „Un om care una spune și alta face”.
- Desi zice „Mersi”, se duce la Lucy... - „Da?”
Asta-i bună.
- Exact ce voiam să propun. - Am fost mai rapidă.
M-ai întrerupt.
Cum crezi c-am ajuns, ca femeie, să lucrez în comedii?
- E momentul potrivit? - Madelyn are o idee bună.
Filmăm ambele variante și vedem la care râdem mai mult.
Asta a fost ideea mea.
Nu-i o ideea bună.
- Ai o zi proastă. - Putem discuta în biroul tău?
Da, sigur. Bun.
De ce nu putem filma ambele variante?
O să fii în platou în timpul filmării, nu?
- O să fiu acolo unde sunt mereu. - Și unde publicul te poate vedea?
- Cred că da. - Dacă tot o facem de două ori,
ce-ar fi ca prima oară să fii cu pantaloni și a doua oară fără pantaloni?
- Nu-i același lucru. - Ba este.
Iar eu nu vreau să-mi dau jos pantalonii în fața a 200 de oameni.
Dar nu despre asta vreau să vorbim.
N-o să-mi spui că ești însărcinată iar?
Nu. Am rămas însărcinată de data trecută.
Jess, știi cât de mult te prețuiesc.
- Cred că știu. - Știi sigur asta.
Așa...
Și mai știi și cu ce se ocupă Desi.
Desigur.
Orice decizie legată de afaceri trece pe la Desi.
De fapt, cele mai multe decizii sunt luate de Desi.
- Ești măritată c-un tip genial. - Așa e.
Tot el ia și multe decizii artistice.
- N-aș spune că-s multe. - Eu asta aș spune.
Modul în care folosim camerele
a fost conceput de el ca pe Coasta de Est serialul să se vadă clar.
Deși folosim trei camere,
publicul din studio poate vedea fiecare scenă. Tot datorită lui.
- Da. - Iar noi, actorii, putem vedea publicul.
E meritul lui, de acord.
Lui i-a venit ideea ca sarcina lui Lucy să apară în scenariu.
N-o să fie posibil. Indiferent ce zice CBS,
Philip Morris n-o să accepte. Dar îi recunosc meritul lui Desi.
Tocmai asta-i problema. Că nu i-l recunoști.
Ce vrei să spui?
Nu e recunoscut ca producător executiv,
deși, hai să fim sinceri, în realitate este.
Doar tu ești recunoscut.
Nu am câștigat titlu ăsta la tombolă. Îl merit.
Eu sunt coordonatorul și creatorul serialului.
- N-am fi reușit fără tine. - Poți să fii sigură de asta.
N-am reuși nici fără Desi.
Fiindcă-l joacă pe Ricky și numele lui apare pe ecran.
- Să chemăm impresarii la discuții? - Nu.
Nu-mi convine conversația asta.
În continuare, o să-ți convină și mai puțin.
Am nevoie de ajutorul tău ca să-mi salvez căsnicia.
Despre ce crezi că vorbesc acolo?
Cred că vorbesc despre tine.
Vor să te plătească mai puțin. Nu ești la fel de amuzant ca mine.
- Mary Pat, vezi dacă Desi mă poate primi. - Sigur.
- Madelyn? - Da.
- Totul a fost în regulă acolo? - Da.
Ne trebuie coerență. Dacă zicem „Merge și așa”, nu mai e nimic haios.
Merge și așa a avut succes.
- Nu cu Cole Porter... - Știu.
De ce-mi spui mie asta?
A fost ideea lui Jess ca Ricky să-mi acopere ochii, nu?
Am convenit ca, în afara biroului, să nu spunem cine a scris-o.
N-a fost Jess?
- Din nou... - Știi că am dreptate.
De ce nu mă susții în loc să insiști pe filmarea de două ori?
De ce nu ne strângem în weekend ca să punem problema pe agendă?
Fiindcă filmarea e mâine și pot vorbi acum.
Hai să mai adăugăm o grijă inutilă la cele pe care le ai deja!
N-am nicio grijă, sunt...
Vreau să zic că mă bazez pe tine să-mi fii zid de apărare,
să garantezi... E doar o chestiune de logică.
N-am să zic cine a scris scena,
dar eu sunt aia care încearcă s-o facă pe Lucy mai deșteaptă.
Poftim?
- Eu încerc, săptămânal... - Lucy-i proastă?
N-am zis asta.
Dar tot încerci, se pare că te și chinui
s-o faci pe Lucy mai deșteaptă.
Am creat acest personaj pentru tine.
Și trebuie să fie mai deșteaptă.
Uneori, de dragul umorului, e infantilizată.
Nu-i momentul sau locul potrivit ca să purtăm discuția asta.
E ceva important...
- În ce fel este infantilizată? - Efectiv face „Uau”.
Fiindcă atunci 60 de milioane de oameni râd
cum râd de Costello, de Stan și Bran, iar tu ești plătită.
Când niște adulți fac pe copiii de cinci ani, mă înfior.
- Atunci mă întreb dacă ai umor. - Ba nu.
Ți se pare că-s cel mai amuzant scenarist. De asta vorbești cu mine, nu cu Jess.
Mulți o consideră pe Lucy deșteaptă.
Are mereu un plan ca să depășească greutățile.
Dar, deseori, greutatea constă în a obține permisiunea soțului.
Chiar crezi că săptămâna asta e potrivită ca să discutăm acest subiect?
Nu! Tocmai am zis asta acum 30 de secunde.
Uite, e doar viziunea femeilor din altă generație.
Din altă generație? Dar văd că nu te mai oprești.
Bette Davis, Bacall, Hepburn...
- Femei amuzante. - Judy Holliday.
Judy Holliday! Du-te dracului!
Sunt amuzante, deștepte și dure și-i întrec pe bărbați.
De ce tu și Gracie Allen simțiți nevoia să...
Încetează! Maddie, eu te iubesc.
Presupun că ești
stră-strănepoata mea din altă generație.
Îmi doresc, ca într-o zi, să fii pe jumate la fel de amuzantă ca Gracie Allen.
Între timp, reține că Lucy, Ricky, Fred și Ethel,
dacă supraviețuiesc după ziua de mâine,
trebuie să trăiască într-o realitate compatibilă cu legile fizicii.
Ricky știe că Lucy nu crede
că e posibil să mai fie alți opt bărbați în apartament.
Am priceput.
Dar nu mie-mi aparține decizia.
Haide!
Mary Pat, taie florile!
- Prin „a tăia florile”... - Știe la ce te referi.
Da, să mergem!
Judy Holliday.
Nu pot să cred.
Dle Arnaz?
Intră.
A sosit dl. Oppenheimer cu dl. Carroll și d-ra Pugh.
- Nicio veste de la Lyons? - Încă nu.
- Altcineva de la Philip Morris? - Nu.
Veniți cu mine în platou. Suntem cu o oră în urmă.
Madelyn a găsit o glumă pentru partea a doua.
Tocmai i-am zis lui Lucy că nu spunem cine scrie.
Lui Madelyn i-a venit ideea imediat după mine.
Nu-i posibil ca doi scenariști să inventeze aceeași glumă?
- E posibil. - Mulțumesc.
Dar nu asta s-a întâmplat.
- Trebuie să fiu de față? - Nu știu.
- „Ce-i un ipocrit?” - Îl întrebi pe Fred.
Înțeleg. Bine.
- De-asta ați venit la mine? - Nu.
E din episodul nouă, lucrăm la scenariul acela.
Dacă Lucy Ricardo va fi gravidă, sarcina apare în episodul nouă, cum ai zis tu.
Da.
Vreau să-mi confirmi că nu sunt șanse să facem asta.
- Ba o facem. - Știi că Philip Morris n-o să ne lase.
Char dacă ne lasă, nu vrem să știm că e însărcinată
sau cum de-a rămas însărcinată.
Avem telespectatori care nu știu cum rămân femeile însărcinate?
Da, se numesc copii.
Copiii ăștia n-au și frați mai mici?
Știi ce sunt mulți dintre telespectatorii noștri? Creștini.
Ți-am luat înainte deja.
Chem un preot, un reverend și un rabin ca să verifice fiecare scenariu.
Un preot, un reverend și un rabin o să-mi rescrie textele?
Știu că pe undeva e o poantă.
Bine că știi. Dacă vor rescrie, n-o să mai rămână niciuna.
- Bună glumă. - Des...
Destul! I-am trimit o telegramă lui Alfred Lyons.
- Da? - Decizia e în mâinile lui.
- Bine. - În regulă.
Bine, în regulă.
- Ești sigur c-o să refuze? - Da.
- Asta-i tot? - Da.
- Bine. - Bob?
Zi-i lui Desi ce spuneai mai devreme.
- Eu? - Da.
- Serios? - Băieți...
Nu, e ceva interesant. Bob spunea că tu...
ești, de fapt, personajul principal al serialului.
Fiindcă tu ești cel care o iubește pe Lucy.
Așa că, tehnic vorbind, ești titular.
- Fiindcă apar în titlu. - Da.
Nu m-am gândit niciodată la asta.
- Îți place? - Îmi place.
Jess, dacă mă iei vreodată de sus,
o să-mi vâr mâna în gâtul tău și o să-ți smulg plămânii.
- Uite, eu n-am... - Scuzați.
- Ce-i? - O telegramă pentru domnul Arnaz.
De la dl. Lyons și Philip Morris.
- Să vedem! - Sigur.
Haideți, vă rog, suntem cu o oră în urmă.
Da.
Ce spune?
„Către toți angajații de la Philip Morris și CBS. Nu-l șucăriți pe cubanez!”
„N-a venit acasă și n-a sunat, dar nici că-mi pasă.
„Văd că nu-ți pasă deloc.
„De ce nu-l suni pe Ricky ca să-ți ceri scuze?
„Ce? Crezi că-mi las mândria...”
„Crezi că mândria mă lasă să fac asta?”
De ce te-ai trezit?
M-am trezit și tu nu erai lângă mine.
Așa că m-am dus în camera copilului să văd dacă totu-i bine.
Își dăduse jos păturica, așa c-am acoperit-o.
Dar s-a trezit.
Dar, cum vezi, am adormit-o la loc.
Știi că plătim o menajeră ca să spele rufele?
Îmi place să spăl rufele. Niciodată n-am ocazia.
O s-o duc înapoi în micul ei apartament.
- Ar trebui să te întorci în pat. - Bine.
„Crezi c-aș putea să-l sun și să mă târăsc înapoi?
„Ce? Crezi că mândria mă lasă să fac asta?
„Crezi c-aș putea să-l sun și să mă târăsc...”
„Ce? Crezi că mândria mă lasă să fac asta?”
- Lucy? - Sunt aici.
- Mersi! - Cu plăcere!
- Ce naiba? - Mulțumesc c-ai venit.
- E ora două dimineața. - Îmi pare rău.
- Ce se întâmplă, puștoaico? - O să refac scena de la masă.
Hai să mergem în cabina mea și să-l sunăm pe Desi!
Desi e acasă cu fetița. Ne descurcăm noi.
- Știe că ești aici? - Doarme.
Lasă-mă să te duc acasă.
- El e? - E Viv.
- Ai chemat-o și pe ea? - Doar refac scena de la masă.
Nu e treabă de începători. Nu suntem la școală.
- Nu eu angajez regizorii. - Știu, ziceam și eu.
- Ce se petrece aici? - Mulțumesc c-ai venit, Viv.
Totul e în regulă?
Suntem într-un studio gol, la ora două dimineața.
Ea e beată, eu nu.
Da, totu-i în regulă. De ce întrebi?
La telefon, vorbeai de o urgență. Așa că eu...
Trebuie să regândim scena, n-o să dureze mult.
- Ce? - Ai auzit bine.
N-o să dureze mult. Trebuie doar să facem o modificare.
Doi oameni care se ceartă trebuie să împartă un loc la cină.
Mai întâi, luăm ăsta, îl mutăm în centru ca să apăreți în cameră.
Acum, nu vreau să fie doar împunsături.
Nu e o simplă înghesuială.
Fiecare mișcare trebuie să fie clară.
Ethel îl împinge pe Fred cu cotul.
Fred o împinge mai tare pe Ethel.
Ethel îl împinge și mai tare.
- Hei! - Apoi Fred.
Acum loviți-vă în același timp și cădeți de pe scaun.
Asta-i tot.
Să reluăm de câteva ori cu viteză.
S-a întâmplat ceva?
- Poftim? - Acasă.
- Tocmai s-a întâmplat ceva? - Nu, eram...
Nu.
Spălam niște rufe și... Nu.
Da, am vrut să îndrept faza asta.
N-am putut dormi.
E ca atunci când nu ești sigur c-ai închis cuptorul.
Adică ușa. Nu-i nimic.
Am vrut să îndrept faza asta. Încă o dată.
Știți că am făcut serialul ăsta ca eu și Desi să fim împreună?
Nu mi-a trecut prin cap c-o să aibă succes.
Mă gândeam că oficiul de construcții o să ne facă
un mic apartament și acolo o să trăim cea mai mare parte din timp.
Și am reușit.
Aici e locul unde...
E ca un basm pe care i-l citești unei fetițe.
O vrăjitoare blestemă o femeie.
Va fi adorată de bărbatul pe care-l iubește,
dar numai dacă rămâne pe petecul ăsta de pământ.
Totuși, e mult mai mult decât obțin alții.
Hai să băgăm viteză!
O să te conduc acasă.
- Doar să-mi iau... - Sunt bunul cel mai de preț
din portofoliul postului TV CBS.
Bunul cel mai de preț al firmei de tutun Philip Morris și al Westinghouse.
Plătesc o avere ca să fac exact ce-mi place să fac.
Lucrez umăr la umăr cu soțul meu, care e sincer impresionat de mine
și tot ce am de făcut e să fiu prima 36 de săptămâni la rând.
Și-apoi s-o iau de la capăt anul următor.
Să fiu prima!
Așa că hai s-o facem iar!
După ce RKO a renunțat la contractul lui Lucy, MGM a chemat-o la o probă color
despre care ea nu știa încă
că va fi cel important moment din viața ei.
Un tip pe nume Sydney Guilaroff era coaforul-șef de la Metro.
S-a uitat la Lucy și a zis:
„Părul e maro, dar sufletul e în flăcări.”
I-a vopsit părul într-o nouă culoare.
Liniște, vă rog!
ÎN DIRECT
E timpul să înceapă My Favorite Husband cu Lucille Ball.
Jell-o la toată lumea!
Da, veselul serial de familie unde apar Lucille Ball
și Richard Denning, transcris și prezentat pentru dumneavoastră
de către familia de dulciuri Jell-O.
J-E-L-L-O!
Literele mari și roșii Emblema familiei Jell-O
Aici avem Jell-O
Budincile Jell-O
„Și acum Lucille Ball și Richard Denning
„în rolul lui Liz și George Cooper,
„doi oameni cărora le place să locuiască împreună.
„După cum vedeți, e o zi frumoasă de primăvară
„și Liz se duce la bucătărie să stea de vorbă cu Katy, menajera.”
- Katy? - Da, doamnă Cooper.
Katy, am vești bune pentru tine.
Cum adică? Eu spun că am vești bune și tu spui...
Mereu când spuneți asta, sunt vești bune pentru dvs. și proaste pentru mine.
Ei bine, e oarecum adevărat.
- Lucy? - Intră.
- A fost o emisiune bună. - Asta cred și eu.
Spune-le și lui Maddie și Bob, te rog!
Afară sunt doi domni care ar vrea să te cunoască.
E interesul tău să-i asculți.
Trebuie să pară de rău augur? Nu pot intra?
Da. Vă rog, pe aici.
- Lucille Ball. - Da, domnule.
David Levy, șeful Departamentului de Comedie, CBS.
David Hart, șeful Departamentul Programe, CBS.
Ei bine, David și David,
fac comedie la CBS și n-am auzit până acum de voi.
Televiziunea CBS.
CBS are televiziune?
- Da, Edward R. Murrow e... - Glumeam.
- Am înțeles. - A fost amuzant.
Mulțumesc.
Dânșii au o idee interesantă.
Am mai venit aici de câteva ori
și-am observat că te folosești de gestică și mimică.
- Adică interpretez? - Da.
Chipul, corpul și vocea mea, doar cu ele lucrez.
E ceva neobișnuit fiind vorba de radio.
M-am uitat la Jack Benny. El joacă pentru publicul din studio.
Și i se potrivește treaba asta.
Așa e, și ție ți se potrivește. Chiar foarte bine.
Și credem că-i păcat că nimeni nu te vede.
- Creați modul de-a vedea ce-i la radio. - Am făcut-o: e televiziunea.
Ați venit să-i faceți reclamă?
Lucy, vor ca My Favorite Husband să apară la TV.
- Sunt extrem de interesată. - Minunat!
E prea devreme să ciocnim paharele?
Pentru My Favorite Husband!
Da.
Doar că nu vreau să facem My Favorite Husband.
Sunt derutat.
Și eu.
Nu vă panicați!
Mă interesează ideea de a face My Favorite Husband la televiziune,
doar că vreau să fie alt serial.
- Ce fel de serial vrei să fie? - Unul în care Desi îl joacă pe soț.
Înțeleg că sunt probleme cu distribuția.
- Pe mine mă întrebați? - Da.
Nu eram sigură, având în vedere distanța.
Biroul care se ocupă de distribuție are o listă
cu nume interesante care cred că ți-ar plăcea.
- Dă-i-o lui Lucy. - Aceștia sunt comici.
- Avem copii pentru toți. - Cea mai bună listă din ultima vreme.
- Numărul 12 a murit recent. - E vina mea.
Nu-i nicio problemă.
- Ce-ai zis? - Îi răspundeam domnului Macy.
Nu există probleme cu distribuția.
Sunt gata să joc într-o comedie de jumătate de oră pentru CBS,
dacă rolul soțului meu, să-i zicem „Shmezy”, e jucat de Desi.
- Pot să fac o remarcă? - Te rog.
În My Favorite Husband, soțul este al cincilea vice-președinte al unei bănci.
Da.
Te întreb, cu toată onestitatea, chiar îl vezi pe Desi
în chip de vice-președinte de bancă?
Nu-l văd ca al cincilea vice-președinte de nimic.
Îl văd ca proprietar de bancă.
Vezi care-i problema?
Văd care-i problema în opinia ta.
- Lucy. - Da.
De obicei nu vin la ședințe din acestea.
Ședința e mult sub ceea ce mă interesează în general.
Am venit să-ți prezint un adevăr dur.
Nu putem prezenta o americană tipică
măritată cu un bărbat care nu e american.
Este american.
A fost sergent în armata SUA și a luptat pe front.
Știi exact la ce mă refer, Lucy.
- E spaniol. - Tot nu-i adevărat.
N-a fost în viața lui în Spania. Vorbește spaniolă, s-a născut în Cuba.
Tatăl lui a fost primar în Santiago, al doilea oraș ca mărime din Cuba.
- Știi exact la ce... - Vă referiți? Da, știu.
Uite, n-am venit ca să-l angajez pe nepotul meu.
Desi Arnaz e un om extraordinar de talentat.
Nu e doar un muzician de rang mondial, ci și un actor foarte bun
care ar fi o vedetă de cinema dacă ar exista ideea de vedetă cubaneză.
În plus, lucrăm foarte bine împreună.
Ne mai întâlnim când e în turneu,
iar el mă aduce pe scenă pentru un scheci și ne iese.
- Jess? - Da, le iese.
Diferențele culturale vor avea efect comic.
- Am dreptate? - Nu greșești.
La altă ședință ca asta nu mai vin. Mai mulți nici nu încap la masă.
Poziția mea nu se va schimba.
Vreți să fac televiziune, iar eu sunt dispusă să fac doar un serial.
Ce-o să alegeți?
VINERI SEARA FILMĂRII
REZERVAT
Poate să răspundă cineva?
Cred că mai sunt 15 minute.
- Crezi? - Așteptăm ceva, nu știu ce anume.
Bine, mulțumesc.
Așteptăm.
Da, intră!
Bun.
- Ne lași o clipă? - Desigur.
- Cred că știu de ce vrei să vorbim. - Știi?
- Ascultă-mă! - Te-am rugat să-mi faci un serviciu.
Te-am rugat să apară ca producător executiv.
În schimb, ai încercat să-l convingi că e el personajul titular.
- Ce naiba a fost aia? - Regret dacă l-am insultat.
- Știu că s-a simțit insultat. Scuze. - Nu s-a simțit așa. A râs.
Dar a fost insultat. Nu, el se simte rănit, eu, insultată.
Te-am rugat să-mi faci un mic serviciu
de parcă nu-mi ești oricum dator vândut.
N-a fost un serviciu mic. Și nu știu ce crezi că-ți datorez.
Serios?
N-a fost un serviciu mic. Mi-ai cerut să-ți salvez căsnicia.
- Nu... - Și n-a fost prima oară, nu?
Te-am rugat să apară ca producător executiv. Atât.
Nicio problemă. Poate și soția mea să fie Lucy din când în când?
Dacă ar fi, mi s-ar părea corect să apară pe generic.
Cum adică nu-i prima oară când ți-am cerut să-mi salvezi căsnicia?
„Jess, Desi îl va juca pe soțul meu. Așa-mi salvez căsnicia.”
- M-ai interpretat pe mine? - Da.
- Nu mai mima. - Te-am jignit?
Mi-ai cerut să renunț la funcția mea de parcă e un loc de parcare.
- Ai dreptate. - Hristoase!
- Îmi pare rău. - Uneori cred că tu...
Stai, ce?
Ai dreptate. Regret, am greșit profund.
Nu mă așteptam la asta.
- Știu. - Ai mai zis asta altădată?
Mă îndoiesc. Dar m-am gândit s-o fac, dacă asta contează.
Contează.
A fost o săptămână a naibii de solicitantă.
- De ce așteptăm? - Nu știu.
- Așteptăm, cineva trebuie să știe de ce. - Intră, te rog!
- Intră! - Desi te roagă să vii în biroul lui.
Adică în cabina lui?
Nu, e în birou cu șefii de la CBS și Philip Morris.
De ce e la birou la ora filmării?
Tocmai a apărut ediția de seară.
Ascultă-mă! Reține asta!
„Nu-i treaba voastră, drăcia dracului!”
Iată! Cea mai bună chestie scrisă de mine.
Aia rămâne „Vitacarneverde”.
Ediția de seară.
LUCILLE BALL E ROȘIE VEDETA DIN I LOVE LUCY RENEAGĂ COMUNISMUL.
E în regulă.
- Caractere de 10 cm. - O să corectez.
- Are dimensiuni gigantice. - Am dat deja telefoane.
- Și-au folosit cerneală roșie. - Da.
- Nu știam că ziarele au cerneală roșie. - Se pare că au.
Am fost exonerată.
Cumva, redactoarea de știri locale, pe nume Agnes Underwood,
a găsit o copie a declarației tale
potrivit căreia te-ai înregistrat în 1936
ca votantă care intenționa să se asocieze cu comuniștii.
Dar am fost exonerată.
Au ștampila „anulat” pe carnetul de vot și l-am văzut.
Alte ziare prezintă carnetul cu explicația
„Remarcați anularea din stânga”,
dar Herald Express a scos complet cuvântul „anulat”
- ... din document. - Alte ziare?
Da, dar am telefonat și o să avem grijă de asta.
Cui ai telefonat?
Reporterilor care se află la 20 de minute distanță de studio.
- De asta așteptăm. - Reporterii vin aici?
Da. O să-i așezăm în spate.
Crezi că încă o să filmăm episodul? De ce ați tăcut cu toții?
Desi are o idee.
O să destind publicul, așa cum fac mereu,
doar că în loc de Petre Cubanezul și bancul cu țestoasa,
o să le spun ce s-a întâmplat.
O să explic că ai bifat căsuța greșită.
O să le arăt documentul anulat
și o să te aduc în platou
ca presa să vadă cum te aplaudă furtunos. Da.
Băieți, ne lăsați un pic singuri?
N-o să le spunem oamenilor c-am bifat căsuța greșită.
E un moment critic, Lucy.
- Dacă o să mor... - N-o să mori.
- Prefer să mor în picioare. - Habar n-am ce...
Nu sunt proastă. N-am bifat greșit.
- Ai văzut titlul. - Se vede și din spațiu.
Bunicul Fred m-a crescut de la patru ani.
Îi păsa de omul mărunt, de drepturile muncitorilor.
I-am adus un omagiu și să spun că am bifat greșit...
Bunicul Fred se înșela, Lucy!
Da, nu ți-a spus cum l-au aruncat pe tata în pușcărie
pentru crima de a fi primar.
Am fost alungat în țara asta, Lucy!
Crede-mă, ai bifat căsuța greșită.
Și dacă nu aplaudă?
Vor aplauda. Și presa va scrie c-au aplaudat.
O să le spui c-am fost acuzată.
O să citească oricum mâine dimineață.
În platou avem un eșantion reprezentativ de 200 de persoane.
Așadar... D-ră Rosen!
Și dacă mă huiduie?
Dacă te huiduie...
Suntem terminați aici, în seara asta.
Sună-l pe omul ăsta!
Spune-i că-i pentru mine.
O să-l găsească. Așteaptă telefonul meu.
Spune-mi când dai de el.
Am înțeles.
Cineva mi-a zis că te-a zărit aici.
Tocmai am aflat.
Doamne, Lulu, caractere de 10 centimetri?
Cerneală roșie.
N-ar fi trebuit să te mai stresez și eu. Doar că...
Ce?
Nu mai contează acum.
S-ar putea să stăm aici pentru ultima oară. Spune!
Lucy Ricardo e măritată cu un tip cu șase ani mai tânăr ca ea
și Ethel e măritată cu propriul bunic.
Și se subînțelege, ca o premisă de umor continuu,
că nu sunt destul de drăguță pentru el.
M-a deranjat tocmai în cel mai prost moment.
Rochia aia era trăsnet.
Voi două vreți să stați singure aici?
- Nu. - Da.
Ești eroina mea.
Țin la ceea ce funcționează, Maddie.
Țin la umor.
Nu mă văd ținând
la viziunea unei femei din altă generație.
Țin la tine.
Mi-ar plăcea să-mi aducă cineva micul dejun.
Nu despre asta vorbeam.
Nu-ți aduce o asistentă micul dejun în fiecare zi?
- Ba da. - Bine.
Niciodată pâine prăjită.
O să mă ocup de asta.
Am venit aici ca să încerc să te destind cu niște prostii,
dar presupun că ele mi-au luat-o înainte.
Lui Viv nu-i plac glumele despre urâțenia lui Ethel.
Toți cei care-i pot auzi vocea au aflat asta.
Am zis ce-am simțit.
Tot spui ce simți din prima zi de lucru.
Doar nu ți-ai exprimat sentimentele pentru prima dată.
Știți ceva,
dulci domnițe?
Ceva se sfârșește înăuntrul unui bărbat,
pur și simplu moare,
prima oară când o fată îl face bătrân.
Apropo de cum Jess, Bob și Madelyn
scriu glume cu Ethel, mie...
Îmi e indiferent.
Voi doi...
sunteți actori buni.
E un privilegiu să joc în acest serial alături de voi.
- Acum chiar mi-ai băgat frica în oase. - Asta voiam să spun și eu.
Desi o să anunțe publicul. A invitat presa.
E convins că publicul o să accepte adevărul,
ne vor susține și presa va scrie despre asta.
Eu aș paria pe contrariu.
Scuzați-mă, scuze... Domnul Arnaz e gata de introducere.
Mi s-a spus că ați vrea să știți.
Mulțumesc.
Bine.
Ne vedem acolo.
Baftă la filmare!
- Baftă la filmare! - Baftă!
Luce.
Scena de la cină e mult mai bună.
LINIȘTE, VĂ RUGĂM
Acum, doamnelor și domnilor,
urați-i bun venit uneia dintre vedetele serialului I Love Lucy.
Îl știți drept Ricky Ricardo. Iată-l pe Desi Arnaz!
Mulțumesc.
Vă mulțumesc foarte mult.
De obicei, în acest moment, aș fi fost gata să destind publicul.
V-aș fi spus un banc vechi despre o țestoasă,
aș fi evidențiat sistemul video revoluționar
care permite publicului din studio să privească fără piedici serialul
și v-aș prezenta restul actorilor.
În seara asta nu voi face asta și iată motivul.
Săptămâna trecută, soția mea, Lucille Ball,
a fost chemată să depună mărturie în cadrul unei ședințe închise
a Comisiei pentru Activități Antiamericane.
Da, e vorba de congresmenii care cercetează comunismul.
După ore întregi de declarații, comisia a conchis
fără nicio ambiguitate
că Lucy n-a avut și nici nu are vreo legătură cu Partidul Comunist.
Deci, totul e minunat, nu?
Nu.
Pentru că ăsta e titlul ediției de seară
a ziarului Herald Express.
Așa că am dat niște telefoane. Am sunat redactorul de la Herald Express.
L-am sunat pe președintele comisiei.
I-am sunat pe toți membrii comisiei.
Și am mai sunat pe cineva. Cred că încă mai e la telefon.
Mulțumesc.
- Mă auziți, domnule? - Da.
Mă aflu în fața publicului din studio
în Hollywood, California și alături de noi
- ... sunt câțiva membri ai presei. - E în regulă.
Vrem să știm, domnule, dacă FBI a deschis vreun dosar contra lui Lucy.
Are FBI dovezi ale vreunei fărădelegi?
Are FBI vreun motiv să creadă
că Lucille Ball este comunistă?
Nu, absolut nimic. E curată 100%.
Mulțumesc. Încă o întrebare. Ne puteți spune cum vă numiți?
Sunt J. Edgar Hoover.
Vă mulțumesc, domnule, s-aveți o seară plăcută!
Doamnelor și domnilor, vă rog s-o întâmpinați pe soția mea
și vedeta din I Love Lucy, Lucille Ball.
Vizionare plăcută!
- S-a terminat! - Mulțumesc.
- Ei te iubesc. - Eu te iubesc pe tine.
Nimeni n-o să se mai pună cu tine, Lucy.
- Credeam că vor huidui. - Nu.
- Vrei să filmăm episodul? - M-ai înșelat?
- Ce? - M-ai înșelat?
- E vreo poantă aici? - Nu.
Nu, nu te-am înșelat.
Când nu vii acasă, ești pe vas jucând cărți?
- Da. - N-ai fost cu nimeni?
- Ce-i cu tine? - Nu mă manipula.
Ce-ți trece prin cap? Tocmai te-au ovaționat.
- Au avut dreptate, nu? - Lucy...
Au greșit doar poza.
- Au avut dreptate? - Lucy...
Au avut perfectă dreptate?
Hristoase, tocmai am dovedit că Herald Express s-a înșelat.
Crezi că Confidential Magazine...
Urmează să filmăm.
- Spune-mi! - Spune-mi de ce crezi,
în afară de mizeria aia, zi-mi de ce crezi că te-am înșelat?
E rujul tău.
Ai uitat? M-ai sărutat la începutul săptămânii,
mi-ai luat batista, ai șters rujul
și mi-ai băgat-o în buzunar. Ai zis că n-ai mai făcut asta.
- Așa e. - Atunci, ce naiba tot spui?
Ăsta e rujul meu.
Erau doar escorte.
Erau prostituate.
Nu înseamnă nimic, Lucy.
Lucy, nu înseamnă...
Hai la filmare! Da?
Hai să uităm de asta pentru 30 de minute! Da?
Jim, să mergem!
- E cea mai tare seară. - Recepționat.
- Oameni buni! - Hai la filmare!
Aici sunt locurile pentru scena A. Scena A. Locurile.
Bine. Treceți la locurile voastre.
În regulă. Soneriile.
Liniște, vă rog! Sună soneria! Liniște, vă rog!
Camera e gata! Liniște!
- Pregătiți sunetul! - Merge.
- Sunetul e pornit.
- Clapeta! - Clapeta!
Pe locuri, fiți gata, motor!
Din seara aceea, a încetat să mai fie un serial bun.
Am făcut două variante pentru scena de început,
dar a fost difuzată doar varianta originală.
Cea cu toate numele.
Sigur ați primit copia negativului,
fiindcă prima dvs. întrebare a fost...
Dacă vreți să știți, am câștigat pariul făcut cu Desi.
CBS nu ne-a lăsat să folosim cuvântul „însărcinată”.
Dar nașterea micului Ricky a avut mai mulți telespectatori
decât orice alt serial TV.
Care era prima întrebare?
Ați întrebat de ce Lucy s-a oprit când jucam varianta alternativă.
Mai întâi, jucam varianta lui Lucy pentru intrarea lui Ricky...
Era la faza cu florile
care n-a mai apărut, fiindcă ne lungeam prea mult.
Ia un ulcior și toarnă apă în vază...
Iar asta face ca toate florile să se ridice.
A părut de parcă fusese furată de gânduri pentru o clipă.
Nu mai țin minte replica ei.
Cred c-a fost singura dată când a încurcat o replică.
Am uitat prima replică, dar a trebuit să ne oprim și să începem iar.
Era replica lui Desi.
Era noua fază introdusă de Lucy.
Care era replica?
Lucy, am sosit.
- Scuze, n-am fost atentă. - Bine, stop. Începem iar.
N-am mai tras nicio altă dublă pentru varianta alternativă.
Lucy a vrut să mergem mai departe.
Ghici cine-i?
Bill? Sam?
- Pat? - Nu.
Pedro? Pablo?
- José? - Nu, sunt eu!
Da, desigur.
Foarte amuzant.
Avem oaspeți la cină? Pe cine?
- Îți plac noile pahare de apă? - Cine vine la cină?
Nu-i așa că masa arată minunat în seara asta?
- Lucy, cine? - Niște oameni.
PE 3 MARTIE 1960, LUCY A INTENTAT DIVORȚ DE DESI.
ERA DIMINEAȚA ULTERIOARĂ ULTIMEI LOR FILMĂRI ÎMPREUNĂ.
ÎN PIELEA FAMILIEI RICARDO
Subtitrarea: Christine Bleotu
Redactor Cristian Brînză