Pristajamo na letališču Charles de Gaulle v Parizu.
Prosimo, da sedete in si pripnete varnostni pas.
Ura je 11.22 po lokalnem času.
Air France se vam zahvaljuje in vam želi prijeten dan.
Pokliči Sarah.
Živjo, očka. –Kako si? –Komaj te že čakam.
Tudi jaz tebe. Tam bom … –Čez 65 minut. Zastoji so.
Torej se vidiva dokaj kmalu. –Se vidiva.
Očka, kaj delaš? Čakam te. Prideš k nama z mami?
Prihajam, srček moj. Samo hipec.
G. Belkacem dovolite. Kako ste?
Tako tako, prevroče je. Včeraj je bilo mrzlo.
Ne znajdem se več. Svetu se meša.
Slab zrak napovedujejo. Ni prav, da hodite ven zdaj.
Ja. Zakaj vsi govorijo z mano, kot da sem star osem let?
77 jih imam, mladenič. Videl sem že hujše čase.
Razumem. Če potrebujete pomoč, samo povejte. –Najlepša hvala.
Živjo. –Zdravo, gre?
Učim. –Očka, si ti? –Pojdi.
Prišel sem. –Pojdi k njej. Naj končam.
Dolgo te ni bilo. –Kako se počutiš? –V redu.
Kaj mi prinašaš? –Presenečenje. Zrasla si.
V enem tednu niti ne. –Si se pa uredila.
Za Noéja ali zame? Kdaj bosta govorila?
Nehaj. Nočem, da te sliši mami. –Ne razumem, zakaj ji ne poveš.
Kaj pa vem. Najbrž ji ne bi bilo prav.
Sploh pa razmerje ni resno, torej ni važno.
Naravne esence? Iz Kanade? –Ja.
Kako? Nisi bil v Marseillu? –Poglej pod stekleničke.
Si posnel Skalno gorovje? –Videla boš, pogled je neverjeten.
Deluje? –Ja.
Zakon je, hvala.
Je lepo, kaj? –Hudo.
Preberi snov od 40. do 45. strani. In znova o spektralnih valovih.
Gotovo bo na izpitu. Ja.
Dobro. Vidiva se naslednji torek, Thomas. Adijo.
Ubožec. Prijeten je in dela, izpita pa ne bo opravil.
Bi kavo? –Ne.
Kako je šlo na razgovoru? Si dobil delo?
Poslušaj. –Aha.
Nisi bil v Marseillu. –Ne nisem šel v Marseille,
v Kanadi sem bil.
Nekaj sem našel. Novo zdravljenje, izredno obetavno.
Sarah bi sprejeli. –Zakaj slišiva zanj prvič?
Ker je novo, še neobjavljeno. Preberi poročilo. Noro je!
Zoprno je samo, da se je treba preseliti tja.
Preseliti? V Kanado? –Ja.
Mathieu, dr. Chabrier bi naju obvestil, če bi delovalo.
Chabrier nič ne ve. Ko bi videla, vse imajo! Pri njih napredujejo.
Zakaj vedno vse zapletaš, Mathieu?
Spravila sva jo iz bolnišnice. Zdaj ima življenje.
Jaz temu ne pravim življenje.
Naj vama pošljem. Videla bosta, super je.
Na vrhu ledene stene. –Še sreča, da nas tvoj oče zabava.
Priznam, da je frajer. –Car. Zahvali se mu v imenu zlatih ribic.
Ne kliči nas tako grdo. –Saj smo kot ribice v akvarijih.
Ti si kot opica v kletki. –Res je.
Že prav. Opica?
Razpakirat grem. Rad bi samo, da razmisliš.
Ko bodo rezultati. –Ne, zdaj je treba.
Prišla bo iz komore. Zdravniki gor ali dol.
Če verjameš ali ne. Čutim, da bo prišla ven.
Nekega dne bom hčer objel. Imela bo pravo življenje.
Veš, da ni tako preprosto. Že 12 let poskušamo vse.
Počakajva na izsledke, potem pa se odločiva. Velja?
Alexis je, ne oglasita se. –Kaj počneš?
Zatrapana je. –Pa kaj še! Nehajta.
Ne taji, vidi se. Čisto preč si.
Odložil je. Nekaj sem mu hotela reči.
Samo pokličem ga in se vrnem. –Menda ne boš …
Kar odpikala naju je. –Ljubosumen si.
Ne maram ga. Veliko si domišlja.
"Imam 15 let in sem prvi v Franciji s Stimbergerjevim sindromom."
Zavidaš mu, ker te je prehitel za nekaj tednov. –Točno.
Švedsko in Dansko je prizadela naravna nesreča brez primere.
Potres magnitude 6,7, kakršnega v teh državah še ni bilo.
Drek.
Očka? Očka!
Tukaj sem, miška. –Je bil potres?
Menda. Je v sobi zmanjkalo elektrike? –Ja.
Se je vklopila baterija? –Ja, mami vse preverja.
Očitno deluje. –Vseeno pridem pogledat.
Kaj se dogaja?
Očka, zakaj tulijo sirene? –Najbrž zaradi potresa.
Reci mami, naj nikamor ne gre. Kmalu pridem.
Velja, ji bom … –Sarah?
Proč moramo. Od povsod bruha.
Tecite, tecite.
Proč od okna! Ne smeva ostati tu.
–Kaj je? –Ne vem.
Dima ne smeš vdihniti. –Je strupen?
Sarah, nimamo izbire. Tu boš ostala. –Kaj?
Ne bova je pustila tu. –Komora jo varuje.
Mami, očka ima prav, pojdita. –Prišla bova pote.
Pridi. –Vrnila se bova pote, pikica.
Greva! Hitro, hitro.
Odprite! –Gospod Lucien, Anna iz drugega nadstropja tu.
Kaj se dogaja? –Imate dostop do strehe?
Čez balkon, ampak …
Očitno ne bo segla do tod.
Imate kaj brisač ali krp? –Ja. Čemu vam bodo?
Zatesnili bomo vrata. –Daj mi voki-toki.
Izvoli. –Sarah?
Ti vdira v komoro plin? –Ne vem.
Zavita je v dim. In mislim, da je pri …
Kaj je? Kaj je, Sarah? Sarah!
Sarah, odgovori mi. Sarah!
Kaj je? –Dol moram. –Počakaj. Ne moreš dol.
Mami in ati, me slišita? –Že dela. –Slišiva te.
Ti dim vdira v komoro? –Ne, ne skrbita. Filtriranje deluje.
Bi mi razložila, kaj se dogaja? –Ja, lepo bi bilo.
Je že dobro, dobro bo.
Mojbog. –Prepričan sem, da ni Rémiju nič.
Ne delaj si skrbi. Pridi.
Kakšna strahota. Misliš, da je smrtonosno?
Kaj to pomeni?
Za eksplozijo je preveč.
Napad?
Vrniva se noter. Če bo megla narasla, bomo mrtvi.
Naj dam to v zamrzovalni predal? –Ne, marmelado lahko odložiš sem.
Vse drugo pa pospraviš v zamrzovalnik. –Prav.
Ti je uspelo? –Ne, počakaj.
Sarah, moram preveriti, ali mi aplikacija kaže prav. Razumeš?
Koliko baterije ti ostaja? –Težko razločim.
Počakaj. V redu je. Ostajajo mi še štiri črtice.
Si prepričana? –Mami!
Prav, tako je odlično. Torej imamo vsaj deset ur časa.
Kdaj bodo priključili elektriko? –Ne bodo predolgo odlašali.
Prepričana sem, da je začasno. In nisva daleč.
Še vedno ni zveze.
Najin sin živi dve ulici naprej,
vendar stanuje v pritličju. Fant je iznajdljiv.
Malo vam je podoben. Mislim, da si je našel dobro zatočišče.
Ja, gotovo imate prav. –Greva?
Kam pa? –Rémi naju čaka. Ne maram zamujati.
Megla, ki sem ti jo omenil, se mora prej razkaditi.
In potem bova šla obiskat Rémija.
Le pojdi. –Aha, prav. –Ja.
Moja soproga ima občasno nekaj težav s spominom.
Poskusi se zamotiti z branjem. Tvoj očka se vrača, naj ga vprašam.
Ne skrbi, zlata moja. Kmalu bova spet govorili. –Prav.
Si splezal na streho? –Megla je povsod.
Kamor seže oko. In sploh se ne gane.
So kje reševalci? –Ne, nič nisem opazil.
In helikopterji?
Kako je z njo? –Še štiri črtice baterije ima.
Če se dim ne bo razkadil …
Ne bo preživela noči.
Dolgo ga že imam. Poskusili so mi prodati novega,
ampak tale deluje še zelo dobro.
Res ga že nekaj časa nisem uporabljal.
Kam sem založil očala? –Tukaj so.
No, pa poglejmo. –Si ga smem ogledati jaz?
Ne obremenjujte se. V kakšni minutki bo.
Na te naprave se spoznam,
ker sem bil več kot dve leti radijski operater.
Takoj se vrnem. –Ko sem leta '42 šel v ilegalo.
Pa kaj še. –Kaj? –Nič, nič.
Ne vem, zakaj se posmehuješ. Imel sem komaj 14 let.
Sledil sem Generalovemu pozivu. –Tvoja mama je rekla nekaj drugega.
To se ti zdi samo zato, ker se ne spomniš. Pozabila si.
Ljubi moj, smešen postajaš.
Dovoli mladenki. Več izkušenj ima kot ti. Bolje se ga bo znala lotiti.
Kontakti so zanič. Ne bo deloval.
Nimava izbire, nekako morava dol.
Do Sarah in nazaj bi morala zadrževati dih. Tri ali štiri minute.
To pa ni mogoče. –Samo vrniti bi se bilo težko.
Sploh pa bi potreboval še minuto za menjavo baterije.
Kaj? Kaj razmišljaš?
Gospod Belkacem ima kisikovo masko.
Zamisel je dobra. Pa ne bi počakala?
Ne, njegovo stanovanje je tik pod nami.
Bi vam to koristilo?
Odlično, hvala.
In če padeš? Ali pomotoma vdihneš plin?
Bateriji ostaja več ur. Čas imava. –Ne veva, kaj še bo.
Pozneje mogoče ne bom več mogel tako zlahka do okna.
Previden bodi. –Kmalu se vrnem.
Mathieu.
Mathieu!
Vse je v redu.
Masko imam. –Prav.
K Sarah grem.
Pametno.
Sarah. –Očka.
Si v redu, srček? –Strah me je.
Saj vem, ampak drži se. Ne vemo, kako dolgo bo trajalo.
Prinesel sem ti hrano. –Kakšno masko imaš?
Našel sem kisikovo jeklenko.
Svetilko dobiš. In baterije za voki-toki.
Zamenjal ti bom baterijo.
Dobro, poslušaj me. Prišla bo pomoč,
ampak do takrat delaj z zalogami varčno.
Iti moram. –Že? –Srček, nimam izbire.
Ne smeš se zlomiti. Biti moraš močna.
Ponosen sem nate.
Kmalu se spet vrnem, prav? Malo nad tabo smo.
Vidiva se kmalu. –Se vidiva.
Držite se skupaj.
Gospe in gospodje, držite se leve. Na levo!
Gremo, v to smer. –Ej, kam ste namenjeni?
Sledite skupini, gospod. Naš konvoj je zastal pol ure proč.
Na Montmartre gremo, ker ni v megli. Tja bomo spravili čim več ljudi.
Vzemite, s svojo ne bi prišli daleč. Čisti kisik vam stopi v glavo.
Hvala. Veste, kaj je ta dim? –Pojma nimam.
Vemo le, da ni bojni plin. In uhaja izpod površja.
Do kod se pa razteza? –Nič več ne vem kot vi.
Sledite mi, ostaniva v skupini. –Pojdite, jaz ne morem.
Noro je. Polne roke imamo. Mogoče se ne bomo vrnili sem.
Družina me čaka. Nazaj grem. –Kakor želite.
Počakajte. Smem vzeti še eno masko?
Hčerka ima Stimbergerjev sindrom. V komori je. Le tako pridem do nje.
Vso srečo. –Hvala.
Ga še vedno ni? –Ne.
Celo večnost je že, odkar je odšel. –Pikica moja, ne delaj si skrbi.
Ne bo prišel prepozno. Sprosti se z razteznimi vajami.
Ne bi. –Daj, srček.
S tabo jih bom delala. Vdihni.
Pa je prišel. Kaj sem ti rekla?
Očka je živ in zdrav. Takoj te spet pokličem.
Vzel si si čas. Hudo me je skrbelo. –Oprosti, ven sem šel pogledat.
Prinesel sem, kar sem lahko. –Od kod ti to?
Naletel sem na vojake. –Vojake?
Preživele peljejo na Montmartre. –Mislite, da nas bodo prišli iskat?
Ne delam si upov. Peš so. Noč bomo morali prebiti tukaj.
Boš šla pogledat k Sarah? –Za koliko časa zadostuje jeklenka?
Ne vem. Mislim, da ne za dolgo.
Poslušaj, počakala bom. Ne vemo, kako dolgo bo še tako.
Varčujmo s stisnjenim zrakom. –Prav imaš.
Ali vojaki vsaj vedo, od kod izvira ta megla?
Pravijo, da izpod tal. Po potresu.
Zdeli so se enako zbegani kot mi.
Zunaj je grda zmešnjava.
Vajina deklica ima Stimbergerjev sindrom, kajne?
Ja. Spomnim se, ko je prišla v našo stavbo.
Tista ogromna naprava. Več dni vam je vzela.
Več kot dva tedna. –Revica. Ne sme iz komore?
Ne. Trajno bo živela v filtriranem okolju.
Zaradi onesnaženja? –Delno, ampak ne samo zato.
Sestava zraka v napravi je prilagojena, da bolnik preživi.
Zdravniki še niso našli zdravila.
Strašno je, če vas doleti tako zelo redka bolezen.
Pred desetimi leti so jo obravnavali kot redko bolezen. Zdaj ne več.
S to gensko okvaro se rojeva čedalje več otrok.
Bolezen nama je znana. Grozna je.
Sin Rémi nama je pravil o njej. –Predstaviti vam ga morava.
Lahko bi vam pomagal. Veliko ljudi pozna.
Da boste manj sami. –Prijazno od vas.
Poskusiva iti zaspat. –Prav, velja.
Lahko noč. –In če bi kaj potrebovali …
Hvala. –Pridi.
Pridi.
Lahko noč. –Tudi vam.
Mi česa nisi povedal?
Megla narašča.
S kakšno hitrostjo?
Nekaj centimetrov na uro.
Večno ne moremo ostati tu.
Mislim, da smo že presegli prag.
Nič boljše ne bo.
Samo poslabšalo se bo. –Kaj hočeš reči?
Ne vem. Predstavljam si, da obstaja prag še dopustnega števila mrtvih.
Prag umrljivosti, ki ga ne bi smeli prestopiti,
ker si družba potem ne more več opomoči.
Zunaj je obupno.
V hipu sta najbrž umrli dve tretjini Parižanov.
In če je drugod enako,
javne službe ne bodo več mogle delovati.
Ne bi bilo več policije in zdravnikov.
Nobenih tehnikov, ki bi spet vzpostavili elektriko.
To bi pomenilo, ni ničesar več.
Vse bo še dobro, mala moja.
Saj bo še dobro.
Mislim, da zdaj bo. –Kje si dobila orodje?
V svoji pisarni. –Si videla Sarah? Se drži?
Mimo sem šla, ko je spala. K sreči je komora ogrevana.
Stanovanje je ledeno mrzlo.
Uradno obvestilo ministrstva. Francija je v izrednem stanju.
Prosimo, upoštevajte nasvete.
Hitro vstopite v najbližjo trdno stavbo. Zatesnite odprtine.
Ustavite hlajenje, gretje in prezračevanje.
Ne hodite iskat otrok v šolo.
Predvajajo na vseh postajah enako sporočilo?
Ne odpirajte oken. –Očitno res.
Do novih navodil ne zapuščajte zatočišča. –Kaj je?
Uradno obvestilo ministrstva. Francija je v izrednem stanju.
Prosimo, upoštevajte nasvete. –Pridi.
Poglej.
Kakšna strahota.
Tam bo hitro postalo peklensko.
Pridi.
Kitajska noč, nežna noč, ljubezni noč.
Noč opojnosti, ljubkovanja …
So nemiri? –Ja. Višje lege so varne
in ljudje se drenjajo na Montmartru. Noro.
Pojdimo k Charlotte. –Charlotte? Sarahini prijateljici?
Živi v morvanskih hribih, višje. Njeni starši nas bodo sprejeli.
S Sarah si lahko delita komoro. –Ja. Kombinezon potrebujemo.
Mislil sem, da vaša hčerka ne sme iz komore.
Za obolele obstajajo posebni kombinezoni.
Dragi so in redki. V najem so. –Kje so kombinezoni?
V laboratoriju v središču Pariza. –Vrnil se bom v uri in pol.
Jaz bom šla, preselili so se. Še s karto sem komaj našla pot.
Bova pa šla skupaj. Pri tej zmešnjavi ti ne dovolim ven sami, Anna.
Prav.
Očka, mami. –Kako si, srček?
Dobro, ampak se vleče. –Vem, miška.
Po kombinezon greva. Za morebitni odhod.
Se dim noče razkaditi? –Ne, za zdaj vztraja.
Voki–toki sem pustil sosedu, g. Lucienu.
Govori z njim, kadar želiš. –Velja.
Se bosta oglasila pri Noéju? Morata k njemu, prosim.
Njegovih staršev ni. Sam je.
Ne, zlata moja, ne gre. Varčevati morava s kisikom.
Ni daleč. Na Angelski 42, nad prodajalno koles.
Rada bi, a ni časa. –In če bi bilo obratno?
Ne bi želela, da njegovi starši storijo enako zame?
Dajta no.
Mojbog. –Vem. Poskusi odvrniti pogled.
Pohitiva.
Kaj je to?
Pazi.
Primi.
Teci!
Teci, teci.
Teci. –Počakaj.
Mathieu.
Mathieu! –Anna? –Mathieu!
Anna!
Mathieu!
Jaz sem. Anna, jaz sem. –Mathieu.
Videla sem te pasti. Iznenada. Zelo sem se ustrašila.
Jaz tudi. Mislil sem, da sem te izgubil.
Si res cela? –Nič mi ni.
Uspelo nama bo. Me slišiš?
Tukaj je. –Greva.
C5. –Voda. B4.
Kaj si rekla? –B4.
Žal. Voda.
Ste prepričani? –Seveda sem prepričan.
Saj imam list pred očmi!
Misliš, da je starček že malo trčen?
Na vrsti sem. D2.
Tja.
Tukaj.
Tu so bili zloženi. Ne razumem. –Drek.
Tukaj so. –Dobro.
Odpriva.
To je. –Greva.
Mathieu, tu se gre. –Kaj pa je to?
Mathieu. Mathieu!
Je že dobro. –Ja? Si prepričan?
Kaj je? Kaj je narobe?
Drek. Drek!
Počakaj, čakaj.
Prav. Pojdiva gor.
Dobro.
Pokaži.
Oblačila se ne smejo dotikati tkiva. Bodi pri miru.
Takoj pridem, prav? Takoj se vrnem.
Sem že tu.
Daj.
Dvigneš?
Drži si majico.
Oprosti. Žal mi je.
Oprosti.
Kaj?
V Barceloni sem se dal tetovirati.
Vedno sem se hotel, nikoli pa si nisem upal.
Dobro, dojel sem. –Saj sem nehala.
Bo dobro? Ti bo šlo? –V redu je, ja.
Pridi, naj ti pomagam. –Ne, saj bom zmogel.
Izvoli.
Kaj je narobe?
Skoraj prazna je. Ne bova se mogla vrniti skupaj.
Vsaj poskusiva. –Ne.
Iti moraš. –Kaj?
Ne, ne bom te pustila tu. –Nimava izbire.
Veš, da se bom znašel.
Kaj boš naredil? Vso pot zadrževal sapo?
Ne vem, nečesa se bom spomnil. Šel bom po strehah.
Po strehah? Traparija.
Anna, izvedljivo je. Zaupaj mi.
Ne. –Poslušaj me.
Tako ali drugače ji moraš prinesti kombinezon.
Poslušaj me. V kombinezonu bo Sarah prišla do lekarne na vogalu.
Pametna je. Tam bo našla kisik.
Nato je mogoče vse. Odlično si se spomnila Charlotte.
Ni daleč. Kot nalašč je, da tam počakamo, da se nevarnost poleže.
Ne bo mi uspelo. Brez tebe že ne. Prosim.
Seveda ti bo. Saj vaju poznam. Nihče ni močnejši od vaju.
Ženski mojega življenja.
Sploh pa bom prišel.
Prednost blaznega optimizma. Nimam pomislekov.
Pojdi.
Bogu hvala, da vam je uspelo. In vaš mož?
Ostati je moral tam. Kako je s Sarah?
Z vašo hčerko je vse v redu. Ne bojte se.
Ne. Ne!
Pa saj ni res.
Je kdo tam?
Je kdo tu?
Spet narašča.
Čedalje hitreje.
Daj.
Odloži masko, prosim.
Daj. Sploh pa si oplel. Vsi smo.
Reci si, da ti bom prihranil trpljenje.
Daj, odloži prekleto masko.
In potem? Me boš počil? Kot druge?
Mami?
Ja?
Misliš, da je kaj po tem?
Po tem? –Ko umremo, no.
Misliš, da čisto izginemo? Ali pa je še kaj?
Kaj misliš ti?
Ne vem. Raje si pravim, da se ne neha.
Dobro, da si to praviš.
Ti verjameš v Boga?
Misliš, da je on povzročil vse to?
Znanstvenica sem, Sarah. V fiziki verjamemo,
da vsaki akciji sledi reakcija.
Megla ni ne božje delo ne čarovnija.
Vsekakor je naravni odziv na nekaj drugega.
Na kaj? –Ne vem, pikica moja.
Mami, si še tam?
Srček, nekaj moram preveriti. Nehali bova govoriti.
Kaj se dogaja? –Zamenjati moram baterijo.
Ne brez maske. –V desetih minutah bo prazna.
Bom pa šel jaz. –Kaj napletaš?
S svojim srcem in sladkorno ne bi držal sape niti 20 sekund.
Nič hudega, če se ne vrnem. –Zelo cenim vaš trud.
Pogumen moški ste. Ampak sodite k Colette.
Mami? –Kaj je, srček? Si v redu?
Ja, sem. Nekaj bi te vprašala.
Ampak ne vem.
Kako veš, ali si zares zaljubljena?
Si zaljubljena, zlata moja? –Mislim, da sem.
Je srečni izbranec Noé? –Se ti zdi smešno?
Ne, sploh ne. Dobro je!
Te ne moti, da ne moreva biti kot vsi drugi?
Miška moja, dobro me poslušaj. Zelo pomembno je.
Na voki–tokiju zmanjkuje baterije.
Nehati morava govoriti.
Hočem pa, da veš,
da se mi zdi čudovito, da si zaljubljena.
Ljubezen do tvojega očeta in tvoje rojstvo
sta najlepše, kar sem doživela.
In mislim tudi,
da imaš pravico do zaljubljenosti bolj kot kdorkoli na svetu.
Mami, si v redu?
Rada te imam, hčerka moja. Raje te imam od vsega.
Tudi jaz te imam rada.
Hvala.
Mami, težava je z baterijo.
Ne! Mami, komora se je ugasnila.
Kaj naj naredim, če začne vdirati dim? Mami!
Mami. Nimaš maske? Zakaj je nimaš?
Mami, vrniti se moraš gor. Kaj počneš?
Zakaj si prišla brez maske? Mami, kaj se dogaja?
Mami!
Zakaj si to naredila?
Pojdi, odidi gor!
Mami?
Mami, si tam?
Mami, si prišla gor?
Očka. –Kaj je narobe?
Mami je prišla brez dihalne maske zamenjat baterijo.
Ne!
Rešili ste se.
In kje je Anna?
Mami, si tam?
Očka? Slišala sem krik. Ste ga vi tudi?
Malo se zberite. Govorila bom z njo.
Zakaj mi ne odgovorite?
Odgovorite mi vendar! –Je že dobro.
Že dobro, šel bom …
Sarah?
Očka tukaj.
Kaj se dogaja?
Je potres? –Nič ni.
Napovedali so ga. Nič hudega ni.
Megla hitro narašča. Ne smemo ostati tu. Vdrla bo v stanovanje.
Na bližnjem trgu sem opazil avto z vojaškim kombinezonom.
Če ga bom našel, ga bom predelal za Sarah.
Poiskal vama bom kisikovo masko. Obema.
Ni potrebe, Mathieu.
Za naju se pot konča tu. Menim, da je tako bolje.
Zakaj? Gotovo imam dovolj časa. –Zagotavljam vam.
Nobene želje nimam preživeti sina.
Žal mi je. –Naj vam nikar ne bo.
Imela sva lepo življenje. Doma sva in …
In še vedno sva skupaj.
Hvala vam, Mathieu.
Colette in jaz sva z vsem srcem z vami.
Dajte ji poljubček od mene. –Velja.
Lucien, kaj se dogaja? Kaj slišimo?
Nič ni, mila moja. Zunaj ni nič takega.
Mladina meče petarde.
Vse bo še dobro, ne skrbi.
Sarah? Jaz sem.
Govoriti morava, miška.
Sarah, poglej me.
Sarah. Poglej me, zlata moja.
Govoriti morava, pomembno je.
Ven grem. –Kaj?
Moram iti ven. –Ne smeš. Kaj naj delam sama?
Popraviti ti moram kombinezon. –Pravim ti, da nočem, nočem!
Ne vznemirjaj se. –Zunaj boš umrl kot mami.
In tudi ti zaradi mene. –Zakaj to praviš?
Ne morem ti dovoliti, da to praviš. Mami ne bi hotela.
Ona je izbrala, slišiš? Ne ti. Vedela je, kaj počne.
Zaupaj mi. Obljubim ti, da se bom vrnil.
Sarah, moraš mi verjeti.
Vrnil se bom. Rešila se bova od tod.
Oba. Skupaj.
Prav?
Iti moram. Ne jokaj, zlata moja.
Spravil te bom iz komore, srček moj.
Res misliš, da si imel z mano lepo življenje?
Če je na tem svetu sploh kaj res, je to,
da sem bil najsrečnejši človek, ker sem živel s tabo.
Očka? Očka, si tam?
Ne slišim te.
Očka, si ti?
Sarah, me slišiš?
Sarah!
Sarah. Sarah?
Tukaj sem. Kombinezon imam.
Prihajam, srček moj. Prihajam.
Sarah, me slišiš? Skoraj sem že pri tebi.
Dihaš lahko? –Noé me je prišel iskat.
Megla nama ne škodi.
Kaj misliš, kako je to mogoče? –Ne vem.
Ne vem.
Kaj počneš, očka?
Prosta si.
Se dobro počutiš? –Ja, nič mi ni.
Vse je dobro, zlata moja.
Saj sem ti rekel. Vedel sem.
Sarah?
Ja, očka, že pridem.
Igrajo
ZADRŽI DIH
Režija
HC SubRip ugorazd (DrSi)
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija