8. maj 1945. Endelig lettede mørket.
Folket fejrede verden over.
Nazityskland var besejret.
Efter D-day i juni 1944 tog det næsten et helt år at vinde krigen.
Hitlers forestående nederlag gjorde ham mere og mere besluttet på -
- at slås til den bitre ende.
Mens hans Tredje Rige kollapsede -
- øgedes krigsførelsens brutalitet og nazisternes fanatisme.
De 11 måneder, 2. Verdenskrigs mest brutale periode -
- arrede for evigt hjerter og verdenshistorien.
Sommeren 1944.
I næsten fem år havde Europa været i krig og ventet på befrielse.
Den 6. juni begyndte frihedens vinde at blæse over Normandiets strande.
Om aftenen var over 150.000 soldater nået i land.
Den 1. juli kæmpede næsten en million mand i Normandiet.
De allierede kontrollerede luftrummet.
De ødelagde systematisk tyskernes infrastruktur.
Alle deres forstærkningskonvojer blev bombet.
Endda Rommel, de tyske styrkers leder i Normandiet -
- kom til skade i et luftangreb.
Man begyndte at lave sjov i de tyske geledder:
"Ser du et hvidt fly, er det amerikansk."
"Ser du et sort, er det engelsk."
"Ser du intet, er det Luftwaffe."
Alligevel var udgangen langtfra afgjort.
Hitlers hære gjorde voldsom modstand.
General Montgomery håbede på at indtage byen Caen inden et døgn.
Efter 6 uger havde tæppebombning jævnet byen med jorden.
Til sidst, den sidste uge i juli, gav fronten efter.
Amerikanerne brød igennem på Cotentinhalvøen.
De allierede befriede Bretagne.
Og kort efter befriede general Pattons hær -
- by efter by og rykkede frem østpå.
Befrielsen af Vesteuropa var endelig indledt.
Det vestlige Frankrig lå i ruiner.
Folket var forbitret -
- men efter fire års besættelse fandtes der endelig håb.
"Vi vil skære gennem Tyskland som gennem smør" -
- forudsagde folk omkring general Eisenhower.
Optimismen øgedes, da en enorm offensiv var begyndt på østfronten.
Stalin havde sluppet russiske styrker løs i Operation Bagration.
Hans mål var at erobre Hviderusland -
- for at åbne vejen til Warszawa -
- som var vejen til Berlin.
Den Røde Hær angreb som en damptromle -
- og smadrede alt på dens vej langs en 1000 km lang front.
Over en million mand, 4000 tanks, 30.000 artilleripjecer -
- og over 6000 fly angreb fjenden.
Intet kunne stoppe dem.
Kremls stærke mand viste, at han havde fornemmelse for historie.
Stalin ventede til 22. juni med at indlede sin offensiv.
Hitler havde angrebet Rusland nøjagtigt tre år tidligere -
- den 22. juni 1941.
På denne front gik sovjetterne fra sejr til sejr.
Hitler havde beordret en fæstningsstrategi.
De skulle blive på befæstede steder -
- for at tvinge fjenden til lange og blodige kampe.
Ved at indlede bevægelig krig i 1940 -
- var Hitler et skridt foran taktikmæssigt.
Førerens binding af generaler i citadeller var et skridt tilbage -
- til gammeldags krigsførelse.
Sovjetterne omringede byer og ventede på, at de skulle falde.
Vitsebsk, Orsja, Mogilev, Babrujsk, Minsk.
Hviderusserlands byer faldt, en efter en.
Vasilij Grossman, korrespondent for den Røde Hærs avis skrev:
"Vejen til Babrujsk er vejen til gengældelse."
"Her koger dødens kedel og sluger i skånselsløs hævn -
- alle dem, der ikke har smidt deres våben og flygtet vestpå."
For at hindre russernes fremmarch ødelagde tyskerne byer -
- og ødelagde al infrastruktur.
Men hverken sprængte broer eller tusindvis af miner stoppede russerne.
De skred frem så hurtigt, at de løb tør for brændstof.
For at holde tempoet blandede de vodka og dieselolie i tanksene.
En tysk korporal skrev til konen:
"Fortsætter russerne i denne retning -
- behøver du ikke at vente længe, før de står uden for din dør."
De befriede territorier stod i flammer.
Det befriede folk havde mistet alt:
Deres ejendele, ofte deres hjem, undertiden også deres liv.
For at fejre et af Wehrmachts største nederlag -
- lod Stalin 57.000 tyske fanger paradere i Moskva den 7. juli 1944.
Tre år tidligere lovede Hitler, de ville marchere gennem Moskva.
Et løfte, som nu var opfyldt.
Med britiske, amerikanske og canadiske styrker i vest -
- og sovjetiske i øst, truedes det Tredje Rige af kollaps.
Især fordi dens leder snart skulle angribes.
Sikre på et forestående nederlag -
- ville en gruppe tyske officerer eliminere Hitler -
- for at kunne forhandle med de allierede.
Den 20. juli på et møde mellem Føreren og toplederne -
- eksploderede bomben.
Eksplosionen forårsagede enorm skade.
Trods den voldsomme eksplosion havde Hitler mirakuløst overlevet.
Han havde en sprængt trommehinde, men han var i live.
Så heldig var ikke alle.
Flere af mødedeltagerne blev hårdt såret og afled senere.
Samme dag besøgte Italiens leder Benito Mussolini ham.
Da Hitler viste ham stedet for attentatet, sagde han:
"Bomben gik af ved mine fødder. Intet kan tydeligvis hænde mig."
"Min skæbne er at fuldføre min opgave."
"Jeg er sikrere end nogensinde på, at min sag vil sejre -
- trods de nuværende farer."
Hitler så sin overlevelse som et tegn fra oven.
Mussolini afstod fra at sige ham imod.
Inden il Duce rejste, sagde han til ham:
"Efter dette mirakel er det utænkeligt, at vi skal mislykkes."
Da tyskerne fik at vide, at Hitler havde overlevet, græd de af glæde.
"Gudskelov, at Hitler er i live", sagde man i Berlins gader.
For i juli 1944 troede mange tyskere stadig -
- at deres Führer repræsenterede deres eneste håb om sejr.
Samme aften talte diktatoren til sit folk.
Det er en lille gruppe kriminelle -
- som skal udryddes uden nåde.
Det er enhver tyskers pligt -
- nådesløst at konfrontere disse individer -
- og pågribe dem straks.
Eller, hvis de gør modstand, at likvidere dem uden at tøve.
Bombningen forstærkede Hitlers medfødte paranoia.
5000 mennesker blev anholdt.
Dette blev fulgt af hurtige retssager.
Nogle generaler, velklædte nogle uger tidligere -
- stod nu foran dommerne beskidte og i slidt tøj.
Dommer Freisler, fanatisk nazist, overøste dem med fornærmelser.
Intet æsel, hvor dumt det end er, ville opføre sig -
- som en svinehund som Dem.
De er bare en skammelig slyngel.
Han skreg så højt, at teknikeren, der optog denne parodi på en retssag -
- bad ham om at dæmpe sig.
Dommen kunne ikke appelleres.
For at have svigtet alt, vi lever og kæmper for -
- dømmes De alle til døden.
Deres formuer tilfalder Riget.
Omkring 200 mennesker blev henrettet.
Efter den brutale udrensning blev tyskerne mere fanatiske -
- for at undgå at blive mistænkt for at være halvhjertet.
Man måtte være Føreren loyal til den bitre ende.
I hæren erstattede "heil Hitler" den traditionelle militære honnør.
Regimet gav toppositioner til dem, de stolede mest på.
SS's overhoved Himmler blev leder for beredskabsstyrken.
Han rådede nu over næsten to millioner mand.
Propagandaminister Goebbels blev Rigets krigsminister.
Han var tilfreds med sin øgede magt og sagde til sine venner:
"Hitler har brug for en bombe under røven for at kunne se klart."
Eksplosionen knuste ikke regimet, tværtimod blev det styrket af den.
Men de allierede rykkede stadig frem, både øst- og vestfra.
I midten af august landede franske og amerikanske styrker i Provence.
General Patchs soldater og den 1. Franske Armé -
- under general de De Lattres gjorde indfald i Sydfrankrig.
Ved hjælp af Frankrigs styrker, FFI, befriede de Marseille -
- og fortsatte op ad Rhônedalen.
Men billederne af en ydmyget Wehrmacht er misvisende.
De fleste af Hitlers soldater nåede at trække sig tilbage:
Over 400.000 nåede tilbage til Tyskland -
- og forberedte sig på at forsvare deres fædreland.
I Tyskland stræbte nyheder i biografen efter at opmuntre.
I sommeren 1944 trods bombardementer -
- og Rigets begyndende kollaps var krigen fjern for mange tyskere.
Billederne vidner om de folkloristiske traditioner -
- som dominerede i landet.
Tyskerne troede stadig på Hitler.
Hvad andet kunne de gøre, når partiet var allestedsnærværende?
Folk var velnærede, fabrikkerne var stadig i drift.
Administrationen fungerede, og Berlins zoo var åben.
Det var en dejlig sommer, og de nød den i fulde drag.
Krigen? Hvilken krig?
Alligevel filmedes det her i august 1944 i byen Dachau.
Et par kilometer derfra fortsatte landets ældste koncentrationslejr -
- at dræbe deporterede personer, der anholdtes rundt om i Europa.
Mens tyskerne badede i solen -
- forblev det besatte Europa i nazisternes dystre skygge.
Regimet fortsatte med at drive sin tilintetgørelsespolitik.
Mellem maj og juli 1944 -
- blev der sendt over 435.000 ungarske jøder til dødslejrene.
Auschwitz' krematorier kunne ikke holde trit -
- med det store antal lig, der hobede sig op.
SS begyndte at brænde dem i åbne gruber.
Da de allierede nærmede sig Paris -
- forlod en sidste konvoj af deporterede Paris mod dødslejrene -
- den 17. august 1944.
Blot en uge senere, den 25. august, blev Paris befriet.
De allierede forventede ikke at avancere så hurtigt.
Amerikanerne paraderede i triumf blandt hurraråbene.
Parisiske kvinder krammede deres befriere.
Man så euforien i deres ansigter.
Mange GI's troede, det værste var forbi -
- og at besejre Riget nu ikke var mere end en formalitet.
Sommeren bebudede sejr.
Efteråret medbragte en række tilbageslag.
Siden landgangen i Normandiet -
- havde Eisenhower mistro til kommandøren over soldaterne -
- den britiske general Montgomery, efter en række fiaskoer.
Montgomery anmodede trods dette at lede operationerne mod Riget -
- og dermed personligt alle angloamerikanske styrker.
Men det krav kunne Eisenhower ikke acceptere.
For at undgå det delte han sine styrker i to grupper.
Montgomery førte befaling over den første.
Den skulle rykke frem nordpå mod Belgien og Holland -
- og dens mål var at erobre Antwerpens havn.
Kampvogne og materiel kunne da lettere sejles nærmere fronten.
Den amerikanske general Bradleys gruppe skulle rykke frem østpå -
- støttet af general Pattons og general Simpsons hære.
Hændelserne skred frem hurtigt fra september 1944.
Briterne og canadierne under Montgomery indtog Bruxelles.
Næste dag i Antwerpen tog de hundredvis af fanger -
- men vidste ikke, hvad de skulle gøre med dem.
Zooen fik en ny anvendelse.
Myndighederne hyldede Montgomery, men han begik en fejl.
I deres hast for at invadere Tyskland havde de indtaget Antwerpens havn -
- men forsømt øerne og floderne, der kontrollerede dens adgang.
De holdtes af tungt bevæbnede tyske styrker.
Dermed kunne allierede fartøjer ikke forsyne fronten med materiel.
Den nye fiasko gjorde Eisenhower rasende.
I to måneder var alliancen nødt til at nedbryde den tyske modstand -
- ved farlige amfibiske operationer.
Fiaskoen kostede Eisenhower 13.000 mænd.
Men mere end det krævedes for at underminere Montgomery.
Han fik Eisenhower til at give ham alle tilgængelige ressourcer.
Hans mål: at igangsætte en faldskærmsoperation i Arnhem.
Kodenavn: Operation Market Garden.
Den 17. september 1944 -
- satte 20.000 faldskærmsjægere og 13.000 svæveflyssoldater -
- kurs mod Nederlandene.
Det var historiens største luftbårne operation.
De amerikanske, britiske og polske faldskærmssoldater kastedes ned -
- bag de tyske linjer for at indtage en række broer -
- og forhindre tyskerne i at ødelægge dem.
Derefter kunne landtropper gå rundt om Siegfriedlinjen nordpå -
- og invadere Riget.
Monty var sikker på sig selv: Krigen ville være vundet til jul.
Desværre blev situationen på jorden snart drilsk.
Nogle af svæveflyene styrtede ned.
Nedkastningsområder var for langt fra deres mål.
Tyskerne fik fat i et svævefly og fandt en del udrustning.
Men vigtigst var, at de fik fat i en plan over operationen -
- som en officer havde medbragt i strid med sine ordrer.
Da den fjerde faldskærmsbrigade blev kastet ned -
- blev dets soldater skudt ned som duer -
- af tyskerne, der ventede dem.
I Arnhem angreb to panserdivisioner faldskærmsregimenter -
- og belejrede dem.
Efter fem dages kamp -
- måtte Montgomerys soldater overgive sig.
De allierede mistede over 17.000 mand -
- og befriede kun en del af Nederlandene.
Ekspeditionens fiasko var kun starten på en forfærdelig katastrofe.
For at bistå operationen strejkede hollandske jernbanefolk.
Riget stoppede derfor al madimport til de besatte Nederlandene.
Køerne blev stadig længere uden for de tomme butikker.
Fra oktober og fremefter fik hungersnøden frygtelige følger.
Tusindvis af civile omkom af sult.
Henry, ti år dengang, husker:
"Intet var vigtigere end mad."
"Når jeg vågnede, tænkte jeg på mad. Vi plejede at tale om mad."
"Når jeg gik i seng sulten, drømte jeg om mad."
Hollænderne led i flere måneder under den lange sultvinter.
Mindst 16.000 civile omkom.
Monty var stoppet i Nederlandene -
- men Bradleys amerikanske styrker gjorde fremskridt.
I september nåede hans tropper den tyske by Aachen.
Hitler beordrede styrkerne til at forsvare byen til sidste kugle.
1. Amerikanske Armé måtte indtage byen gade for gade -
- hus for hus i en voldsom kamp.
"Jeg forstår det ikke", sagde en soldat. "De ved, de vil dø -
- hvorfor giver de ikke bare op?"
Efter fem ugers belejring med over 1000 faldne GI's -
- faldt byen til sidst.
Tyskerne oplevede for første gang -
- hvad mange europæere havde oplevet år tidligere -
- da de flygtede fra Værnemagtens horder.
Indtagelsen af Aachen var et symbol.
Det var den første tyske by, der faldt til de allierede.
Trods dette fodfæste på tysk område var sejren stadig langt væk.
De allierede blev bremset af voldsom tysk modstand.
Monty mislykkedes i Nederlandene.
Antwerpens havn var stadig ufremkommelig.
General Patton, som var ivrig efter at fortsætte fremrykningen østpå -
- havde mangel på brændstof. "Mine mænd kan spise bælter -
- men mine tanks skal have benzin", sagde han.
En del af brændstoffet var blevet omdirigeret til briterne.
De allierede var ikke i stand til at udnytte vestfrontens forfald.
Det gav tyskerne tid til at omgruppere forsvaret -
- og indtage positioner hinsides Rhinen.
Vestfronten var blokeret.
Krigen forbi før jul? Den drøm var gået op i røg.
Krigen ville fortsætte.
På sovjetfronten var Operation Bagration en succes.
Mellem 22. juni og 31. august 1944 -
- havde de russiske offensiver slået 700.000 tyske soldater ud.
General Sjukovs tropper tilbagelagde 500 km på fem uger.
Sovjetterne nærmede sig Warszawa.
Radio Moskva opfordrede befolkningen til oprør.
Overbevist om den Røde Hærs støtte -
- startede den polske hjemmehær et oprør den 1. august.
De første dage var euforiske.
Barrikader blev sat op i hver bydel.
Alle deltog i kampen på deres egen måde.
Modstandsfolkene satsede alt og drev tyskerne tilbage.
Polakkerne vidste, at russerne stod på den anden side af Wisla.
Med den stærke allierede i kulisserne frygtede de ikke noget.
Men den 4. august sendte tyskerne forstærkning.
Deres mission: at eliminere det polske problem -
- med alle til rådighed stående midler.
Byen blev beskudt skånselsløst.
Tyskerne tog gradvis kontrol over byen og knuste oprørerne.
Sygehuset blev brændt ned, de sårede blev henrettet.
Med rette støtte havde modstanden kunnet få vægtskålen til at tippe.
Men den Røde Hær så blot på, mens tyskerne ødelagde byen.
De sovjetiske soldater havde slået lejr på Wislas bredder.
Stalin var uberørt. Han ville ikke gribe ind.
En tid nægtede han endda at lade de allierede bruge -
- flypladser til at forsyne oprørerne og overlod dem således til skæbnen.
Han havde et dobbelt motiv:
Han var nødt til at lade sine soldater genvinde deres styrke.
Han behøvede brændstof, våben, ammunition og reservedele -
- til den nye front ved Wisla.
Samtidig lod han modstanden, som var ikke-kommunistisk, udslette.
Et kynisk træk han håbede ville give kommunisterne magten fremover.
Angloamerikanerne protesterede -
- men ikke så stærkt, at relationerne til Moskva truedes.
Det var prisen for alliancen med Sovjet mod Hitler.
Oprøret i Warszawa endte i et blodbad.
Omkring 250.000 civile og 15.000 modstandsfolk blev dræbt.
Efter to måneders voldsom kamp tav våbnene.
Modstandshæren kapitulerede.
Warszawa var næsten fuldstændig ødelagt.
Polakkerne, der havde håbet på Sovjets støtte -
- frygtede nu at falde i deres hænder.
Som en digter udtrykte det:
"Vi venter på, at den røde pest vil befri os fra den sorte død."
Mens den Røde Hær slog lejr ved Wisla -
- havde de allierede hære endelig åbnet Antwerpens havn.
Amerikanerne havde nået Rhinen.
Riget var endelig fanget i en knibtangsmanøvre.
Tofrontsangrebet til trods viste regimet ingen tegn på at falde.
Tværtimod adlød hæren sin øverste leder blindt.
I oktober slap Himmler Volkssturm løs; folkets stormtropper.
Militsen rekrutterede mænd, der ikke allerede kæmpede i forsvaret.
I løbet af kort tid stod en advokat, teenager eller bager -
- bevæbnet med raketkaster for at forsvare Riget.
Det tyske folk stod stadig bag sin Führer.
De kunne ikke forestille sig noget alternativ til naziregimet.
I sine 12 år ved magten havde Hitler indoktrineret tyskerne.
I december '44 havde tyskerne holdt stand på to fronter i 6 måneder.
Riget var skadet, det blødte, men man fordoblede produktionen -
- af kampvogne, fly, ubåde og krigsmateriel.
De kunne ikke vinde krigen i kvantitet -
- så de tog nye våben i brug -
- såsom fjernstyrede panserværnskøretøjer...
og bemandede torpedoer.
Hitler havde især store forhåbninger til "mirakelvåbnene".
De flyvende bomber V-1, der havde regnet ned over London siden juni -
- og dræbt tusinder af civile.
V-2 var historiens første ballistiske missil.
I flere år var de i hemmelighed blevet udviklet i Rigets fabrikker.
Efteråret 1944 var de endelig færdige.
Raketterne kunne bære et ton højeksplosive sprængstoffer.
Selv om disse gengældelsesvåben havde begrænset effekt -
- opildnede de tyskerne.
En ung mand skrev: "V-2'eren er det eneste, vi taler om."
"Måske kan vi affyre dem mod USA."
"Jeg er sikker på, at sejren er vor."
Den industrielle succes skyldtes en mand: Albert Speer.
Førerens arkitekt overvågede omorganiseringen -
- hvilket han beskrev som et mirakel.
Trods de allieredes bombninger var produktionen øget frem til juli 1944.
Men dette uhellige mirakel bar et navn: slaveri.
Riget udnyttede mio. af arbejdere:
Deporterede, jøder, kommunister, modstandsfolk...
Der var også tvangsarbejdere, indsamlede fra hele Europa.
Krigsfanger blev til arbejdere.
Næsten 9 mio. mennesker arbejdede under grusomme forhold -
- for Rigets skyld.
Dermed holdt den tyske industri trit med krigsindsatsen.
Riget kunne endda gå fra forsvar til angreb.
På vestfronten havde delingen af de allierede styrker i to blokke -
- efterladt Ardennersektoren dårligt forsvaret.
Det var der, Hitler besluttede at slå til.
16. december til de allieredes forbløffelse -
- åbnede 1900 kanoner ild.
I de første timer gav overraskelsesmomentet -
- den tyske kommando en uventet succes.
De allierede troede, de mødte en hær på tilbagetog.
I stedet blev de mødt af et voldsomt modangreb.
Hitler håbede, at offensiven ville stabilisere vestfronten -
- og vise de allierede, at de ikke kunne vinde -
- og måske endda få dem til -
- at forene sig med ham mod den bolsjevikiske dæmon.
Føreren anså koalitionen mellem øst og vest som unaturlig -
- og dømt til at opløses.
Marxister og kapitalisterne i alliance? Det var rent kætteri.
Denne alliance ville falde. Den skulle bare gives nådestødet.
DRØMMEN ER FORBI
Det dårlige vejr forhindrede de allierede fly fra at gribe ind.
Fremgangen var spektakulær. En løjtnant skrev til sin kone:
"Du kan ikke forestille dig de hæderfulde dage, vi oplever."
"Amerikanerne kan ikke modstå vores kraftfulde fremstød."
Nyheden bredte sig i det nyligt befriede Belgien og Alsace:
Tyskerne er på vej tilbage.
Civile, der lige var kommet hjem, tog på flugt igen.
Mens de forberedte julen, fejrede tyskerne den nye offensiv.
"Sikken vidunderlig julegave", hørtes i gaderne.
Opinionsundersøger skrev: "Folk føler en dyb lykke -
- over, at vi har genvundet initiativet. Ingen forventede det."
Operationen gav nye kræfter til det tyske folk.
En soldat skrev til sin kone:
"Sneen må være rød af amerikanernes blod."
"Vi skal smide de arrogante aber fra den nye Verden i havet."
"De skal ikke sætte fod i vores Tyskland."
Men tyskernes beslutsomhed gik over i brutale handlinger -
- da de begik utallige krigsforbrydelser.
Den 17. december -
- skød SS 69 amerikanske krigsfanger.
Samme dag i den lille by Malmedy -
- fandt man ligene af 86 soldater, henrettet af samme SS-enhed.
Belgiske mænd, kvinder og børn massakreredes også.
De skånede ikke nogen.
Samtidig rådede der kaos i de amerikanske geledder.
Tyske kommandosoldater havde infiltreret alliancens territorium.
De ombyttede vejskilte og udførte sabotage.
Soldaterne var mistænksomme over for alt og alle.
De stoppede køretøjer og tjekkede nøje alles legitimation.
De fik ordre til at stille spørgsmål, som kun amerikanere kunne besvare.
Under en af de mest kritiske perioder i vinteren 1944 -
- spurgte militærpolitiet: "Hvem er Anders Ands kæreste?"
"Hvad hedder Roosevelts hund?"
Nogle gange blev spioner taget til fange.
Tyskerne fortsatte gennembruddet.
De indtog Bastogne, en strategisk vigtig belgisk provinsby.
18.000 amerikanske soldater forsvarede byen.
Rygtet spredtes, at tyskerne ikke tog fanger.
Amerikanernes beslutsomhed at gøre modstand fordobledes.
Men byen blev hurtigt omringet af kampvogne.
De amerikanske soldater sad fast i en fælde.
Mens han forberedte en offensiv mod syd -
- kaldtes general Patton til undsætning.
Han lod sin hær foretage en 90 graders drejning mod nord -
- og rykke frem mod Bastogne.
Han lovede Eisenhower, at manøvren ikke ville tage mere end tre dage.
Kampvognene kørte døgnet rundt under forfærdelige forhold -
- men de var ikke forberedt på isbelagte veje.
I Bastogne sloges amerikanerne mod både tyskerne og vejret.
Mange frøs ihjel i deres skyttehuller.
Den 23. december så tyskerne op mod himlen med rædsel.
Det var holdt op med at sne.
Snefnuggene var erstattet af amerikanske kampfly -
- som bombarderede de tyske positioner.
Kort efter kom Pattons 3. hær og befriede det belejrede Bastogne -
- lige i rette tid.
Hitlers satsning havde givet bagslag. Omkostningerne var høje.
På den allierede side: 80.000 mand dræbt eller såret.
For tyskerne var det 120.000.
Sammenlagt trak slaget bare regnskabets dag for Riget ud -
- men fungerede som en opvågning for de allierede. De indså én ting:
Tyskland var stadig farligt.
I Førerens hovedkvarter var sindstilstanden bekymret.
Göring foreslog, at Hitler skulle søge våbenhvile.
"Krigen er tabt", forklarede han.
Hitler svarede: "Jeg forbyder jer at træffe en sådan afgørelse."
"Trodser I mine ordrer, lader jeg jer skyde."
Hitler var fanget i sine vrangforestillinger.
"Vi giver aldrig op", insisterede han.
"Falder vi, trækker vi resten af verden med os."
Selv om Hitler trak sine hære tilbage på alle fronter -
- ventede stadig fem måneder af krig og kaos -
- før Berlins fald og det Tredje Riges nederlag.
KAPITULERE? NEJ!
Bæstet var svagt, men endnu ikke dødt.
Tyskerne syntes indstillet på at følge Føreren til den bitre ende.
Tekster: Michael Asmussen