Den åttende mai 1945. Endelig løftet mørket seg.
Folk feiret rundt i hele verden.
Nazi-Tyskland var overvunnet.
Etter D-dagen i juni 1944 tok det nesten et helt år å vinne krigen.
Adolf Hitlers forestående nederlag gjorde ham bare mer oppsatt-
-på å kjempe til siste slutt.
Mens Det tredje riket falt sammen rundt ham, -
-ble krigføringen mer brutal og nazistene mer fanatiske.
De 11 månedene, som var den mest brutale delen av andre verdenskrig, -
-etterlot evige arr i menneskers hjerter og verdenshistorien.
Sommeren 1944.
I nesten fem år hadde Europa vært i krig og ventet på frigjøringen.
Den 6. juni begynte frihetens vinder å blåse over Normandies strender.
Om kvelden var drøyt 150 000 soldater landsatt.
Den første juli kjempet nesten én million mann i Normandie.
De allierte kontrollerte luftrommet.
De ødela systematisk tyskernes infrastruktur.
Fly angrep alle konvoiene deres med forsterkninger.
Rommel, som ledet de tyske styrkene i Normandie, ble såret i luftangrep.
Det kom en ny vits i de tyske rekkene:
"Ser du et hvitt fly, er det amerikansk."
"Ser du et svart, så er det engelsk."
"Hvis du ikke ser noe, så er det Luftwaffe."
Likevel var utfallet langt fra gitt på forhånd.
Hitlers armeer gjorde en voldsom motstand.
General Montgomery håpet å erobre byen Caen innen ett døgn.
Det tok 6 uker før teppebombingen hadde jevnet byen med jorden.
I den siste uka i juli ga fronten omsider etter.
Amerikanerne brøt igjennom på Cotentin-halvøya.
De allierte befridde Bretagne, -
-og kort etter befridde general Pattons tredje armé-
-by etter by mens de rykket fram østover.
Frigjøringen av Vest-Europa var endelig i gang.
Det vestre Frankrike lå i ruiner. Folket var forbitret, -
-men etter fire år under tyskernes hæl var det endelig håp.
De var selvsikre. "Vi vil skjære gjennom Tyskland som smør,"-
-forutså mennene rundt de alliertes befalhaver general Eisenhower.
Optimismen ble styrket av en enorm offensiv som foregikk på østfronten.
Stalin hadde sluppet løs sovjetiske styrker i Operasjon Bagration.
Målet var å ta Hviterussland, for så å åpne veien til Warszawa.
Den byen voktet i sin tur veien videre til Berlin.
Den røde hær kom som en dampveivals-
-og knuste alt i sin vei langs en hundre mil lang front.
En drøy million mann, 4000 stridsvogner, 30 000 artillerivåpen-
-og over 6000 fly angrep fienden.
Ingenting kunne stoppe dem.
Kremls sterke mann viste at han hadde sans for historie.
Stalin ventet til den 22. juni med å innlede offensiven sin.
Hitler hadde angrepet Sovjet nøyaktig tre år før, den 22. juni 1941.
På denne fronten tok sovjeterne seier etter seier.
Hitler beordret en festningsstrategi. De skulle forskanse seg-
-i godt forsvarte stillinger og møte fienden i langvarige, blodige kamper.
Da han startet en bevegelig krig i 1940,-
-lå Hitler taktisk sett ett skritt foran.
Da generalene ble satt i festninger, tok Føreren et skritt bakover-
-til gammeldags krigføring.
Sovjetene omringet byene og ventet på at de skulle falle.
Vitsebsk, Orsja, Mahiljow, Babrujsk, Minsk.
Hviterusslands byer falt én etter én.
Vasilij Grossman, korrespondent for sovjethærens avis, skrev:
"Veien til Babrujsk er veien til gjengjeldelse."
"Her koker dødens heksegryte, og den svelger i en nådeløs hevn"-
-"alle som ikke har lagt ned våpnene og flyktet vestover."
Tyskerne sinket sovjeterne med den brente jords taktikk, -
-og de ødela all infrastruktur.
Men verken sprengte broer eller tusenvis av miner stoppet dem.
De rykket så raskt framover at drivstoffet tok slutt.
Sovjeterne blandet vodka og diesel i tanken for å holde vognene i gang.
Én tysk korporal skrev til kona:
"Hvis sovjeterne fortsetter hitover,"-
-"trenger du ikke vente lenge før de står utenfor døra."
De frigjorte territoriene sto i brann.
Det frigjorte folket hadde mistet alt:
Eiendeler. Ofte hjemmene sine. Iblant også livet.
For å feire et av den tyske krigsmaktens største nederlag, -
-tvang Stalin 57 000 tyske fanger til å paradere i Moskva 7. juli 1944.
Tre år før hadde Hitler lovet at de skulle marsjere gjennom Moskva.
Det løftet var nå innfridd.
Med britiske, amerikanske og kanadiske styrker i vest, -
-og sovjetiske i øst, var Det tredje riket truet av sammenbrudd.
Særlig fordi det skulle komme et hardt slag mot lederen.
Sikre på et snarlig nederlag ville en gruppe tyske offiserer drepe Hitler-
-for å kunne forhandle med de allierte.
Den 20. juli, under et møte mellom Føreren og krigsrådet hans, -
-eksploderte bomben.
Eksplosjonen forårsaket enorme skader.
Trass i det voldsomme smellet overlevde Hitler som ved et mirakel.
Han hadde en sprukket trommehinne, men han var i live.
Alle var ikke like heldige.
Flere av møtedeltakerne ble alvorlig såret og døde senere.
Den dagen besøkte Nord-Italias leder Benito Mussolini ham.
Da Hitler viste ham hvor angrepet hadde skjedd, sa han:
"Bomben gikk av ved føttene mine. Det viser at ikke noe kan skje meg."
"Skjebnen min er å fullføre oppgaven min."
"Jeg er sikrere enn noen gang på at saken min vil seire,"-
- "på tross av de nåværende farene."
Hitler tolket overlevelsen som et tegn fra himmelen.
Mussolini avsto fra å motsi ham. Før "il Duce" dro, sa han:
"Etter dette miraklet er det utenkelig at saken skal mislykkes."
Da tyskerne fikk høre at Hitler hadde overlevd, gråt mange av lykke.
"Gudskjelov at føreren lever," sa de i Berlins gater.
For i juli 1944 trodde mange tyskere fortsatt-
-at Føreren deres var det eneste håpet om seier.
Den samme kvelden talte diktatoren til folket sitt.
De er en liten gruppe kriminelle-
-som skal henrettes uten nåde.
Det er enhver tyskers plikt-
-å ta en hensynsløs konfrontasjon med disse personene-
-og pågripe dem på stedet.
Eller likvidere dem uten å nøle hvis de gjør motstand.
Bombingen forsterket Hitlers medfødte paranoia.
5000 mennesker ble pågrepet.
Dette ble fulgt av raske rettssaker.
Generaler som noen uker før hadde vært velkledde, -
-sto nå foran dommerne i slitte klær, skitne og utmattet.
Dommer Freisler, en fanatisk nazist, overøste dem med fornærmelser.
Ikke noe esel, uansett hvor dumt det er, ville oppføre seg-
-som en bastard som deg!
Du er bare en skitten lus!
Han skrek så høyt at teknikeren som spilte inn denne rettsparodien, -
-ba ham om å redusere volumet.
Dommen kunne ikke ankes.
Fordi de har sveket alt som vi lever og kjemper for, -
-blir de alle dømt til døden.
Eiendelene deres tilfaller Riket.
Rundt 200 mennesker ble henrettet.
Etter den brutale utrenskingen ble tyskerne ivrigere-
-etter å unngå mistanke om at de var halvhjertet.
Man måtte være lojal mot Føreren til det siste.
I Hæren tok "heil Hitler" -hilsenen over for den tradisjonelle honnøren.
De høyeste stillingene gikk til de mest betrodde.
SS' overhode Heinrich Himmler ble befalhaver for hjemmehæren.
Han hadde nå nesten to millioner mann til disposisjon.
Propagandaminister Goebbels ble Rikets krigsminister.
Han var glad for den større makten og sa til vennene sine:
"Hitler trenger en bombe under ræva for å se klart."
Eksplosjonen splittet ikke regimet. Det ble tvert imot styrket.
Men de allierte rykket fremdeles fram fra både øst og vest.
I midten av august landet franske og amerikanske styrker i Provence.
General Patchs soldater og den første franske armeen-
-under general de Lattre rykket innover i Sør-Frankrike.
De befridde Marseille med hjelp fra de franske innenriksstyrkene-
-og fortsatte oppover Rhônedalen.
Men bildene av en ydmyket Wehrmacht er misvisende.
De fleste av Hitlers soldater klarte å trekke seg tilbake.
Mer enn 400 000 kom tilbake til Tyskland-
-og forberedte seg på å forsvare fedrelandet.
I Tyskland satset nyhetsrapporter på å muntre opp dagliglivet.
Sommeren 1944, på tross av bombardementene, -
-og mens Riket vaklet, var krigen fremdeles fjern for mange tyskere.
Bildene vitner om et behagelig liv og gamle tradisjoner-
-som dominerte landet.
Tyskerne trodde fremdeles på Hitler.
Hva annet kunne de gjøre, når partiet var til stede overalt?
Folket var mette. Fabrikkene var fremdeles i drift.
Administrasjonen fungerte. Berlins dyrehage var åpen.
Det var en herlig sommer, og hjemme nøt de den til fulle.
"Krigen? Hvilken krig?"
Men denne badingen ble filmet i august 1944 i byen Dachau.
Noen få kilometer unna holdt Tysklands eldste konsentrasjonsleir-
-fremdeles på å utslette deporterte som var pågrepet rundt i Europa.
Mens tyskerne slikket sol, -
-forble det okkuperte Europa i nazistenes dystre skygge.
Regimet fortsatte med utslettelsespolitikken.
Mellom mai og juli 1944-
-ble drøyt 435 000 ungarske jøder sendt til dødsleirene.
Krematoriene i Auschwitz holdt i august 1944 ikke tritt-
-med det store antallet lik som hopet seg opp.
SS begynte å brenne dem i åpne groper.
Mens de allierte nærmet seg Paris, -
-forlot en siste konvoi av deporterte Paris på vei mot dødsleirene-
-den 17. august 1944.
Bare én uke senere, den 25. august, ble Paris befridd.
De allierte ventet ikke å rykke så fort fram.
Amerikanerne paraderte i triumf forbi den jublende folkemengden.
Parisiske kvinner klemte frigjørerne sine.
Man så lykken i ansiktene deres.
Mange soldater trodde at det verste var over.
At det å overvinne Riket nå bare var en formalitet.
Sommeren lovet seier.
Høsten skulle føre til en rekke tilbakeslag.
Siden landsettingen på D-dagen-
-hadde Eisenhower tvilt på befalhaveren for bakketroppene, -
-den britiske generalen Montgomery, etter en rekke fiaskoer.
Montgomery krevde likevel å få lede operasjonene mot Riket-
-og dermed få befalet over alle angloamerikanske styrker.
Men det kravet kunne ikke Eisenhower godta.
Han delte styrkene i to grupper for at ikke Montgomery skulle lede alle.
Montgomery fikk befalet over den første.
Den skulle rykke fram nordover, mot Belgia og Holland, -
-og målet var å erobre havnen i Antwerpen.
Stridsvogner og materiell kunne da lettere fraktes nærmere fronten.
Laget til general Bradley fra USA skulle rykke østover, -
-støttet av generalene Pattons og Simpsons armeer.
Hendelsene gikk raskt framover fra september 1944.
Britene og kanadierne rykket fram og tok Brussel under Montgomery.
Dagen etter tok de hundrevis av fanger i Antwerpen, -
-men de visste ikke hva de skulle gjøre med dem.
Dyrehagen fikk raskt enn ny funksjon.
Myndighetene hyllet Montgomery, men han begikk en feil.
I hastverket med å invadere Tyskland hadde de erobret Antwerpens havn, -
-men forsømt å rydde øyene og bankene som kontrollerte tilgangen.
De ble holdt av tyske styrker med tunge våpen.
Derfor kunne ikke de allierte skipene sende forsyninger til fronten der.
Den nye fiaskoen gjorde Eisenhower rasende, med god grunn.
I to måneder var de allierte nødt til å bryte ned den tyske motstanden-
-med farlige, amfibiske operasjoner.
Den mislykkede offensiven kostet Montgomery 13 000 falne.
Men det skulle mer til for å underminere Montgomery.
Han fikk Eisenhower til å gi ham alle de tilgjengelige ressursene.
Målet var å igangsette en fallskjermoperasjon i Arnhem.
Kodenavnet var Operasjon Market Garden.
Den 17. september 1944-
-satte over 20 000 fallskjermjegere og drøyt 13 000 mann i glidefly-
-kursen mot Nederland.
Det var tidenes største, luftbårne operasjon.
De amerikanske, britiske og polske fallskjermjegerne ble sluppet-
-bak Tysklands grenser for å erobre en rekke broer-
-og hindre tyskerne i å ødelegge dem.
Etterpå kunne bakketroppene gå rundt Siegfriedlinjen i nord-
-og invadere Riket.
Monty var selvsikker. Krigen ville være vunnet før jul.
Dessverre ble situasjonen på bakken snart vrien.
Noen av glideflyene styrtet.
Landingssonene var for langt fra målene.
Tyskerne fikk tak i et glidefly og en del utstyr.
Men det var viktigere at de fant en plan for operasjonen-
-som en offiser hadde tatt med seg i strid med ordrene.
Da den fjerde fallskjermbrigaden ble sluppet, -
-ble soldatene skutt ned som duer av tyskerne som ventet på dem.
I Arnhem angrep to panserdivisjoner fallskjermregimentene-
-og beleiret dem.
Etter fem dager med harde kamper måtte Montgomerys menn overgi seg.
De allierte mistet mer enn 17 000 mann-
-og frigjorde bare en del av Nederland.
Ekspedisjonens fiasko var bare begynnelsen på en fæl katastrofe.
Hollandske jernbanefunksjonærer streiket for å støtte operasjonen.
Som hevn stoppet Riket all importen av mat til det okkuperte Nederland.
Køene ble stadig lengre utenfor nesten tomme matbutikker.
Fra oktober og framover fikk sulten forferdelige følger.
Tusenvis av sivile sultet i hjel.
Henry, som da var ti år, minnes: "Ingenting var viktigere enn mat."
"Når jeg våknet, tenkte jeg på mat. Vi pleide å snakke om mat."
"Når jeg gikk og la meg sulten, så drømte jeg om mat."
Hollenderne led i flere måneder i den lange såkalte "sultvinteren".
Minst 16 000 sivilister omkom.
Monty var blitt stoppet i Nederland, -
-men Bradleys amerikanske styrker gjorde framskritt.
I september kom troppene hans til den tyske byen Aachen.
Hitler ga styrkene sine ordre om å forsvare byen til siste kule.
USAs første armé måtte erobre byen gate for gate, -
-hus for hus, i en voldsom kamp.
"Jeg fatter det ikke," sa én av soldatene. "De vet de blir drept."
"Hvorfor overgir de seg ikke?"
Etter fem ukers beleiring, der drøyt tusen amerikanske soldater falt, -
-falt byen omsider.
Tyskerne opplevde for første gang-
-det mange europeere hadde opplevd noen år før-
-mens de rømte fra Wehrmachts horder.
Erobringen av Aachen var et symbol.
Det var den første, tyske byen som de allierte erobret.
Trass i dette fotfestet på tysk jord var seieren fremdeles langt unna.
De allierte trakk ut tiden på grunn av voldsom, tysk motstand.
Monty hadde mislykkes i Nederland.
Havnen i Antwerpen var fortsatt ikke mulig å bruke.
General Patton, som var ivrig etter å fortsette framrykningen østover, -
-manglet drivstoff. "Mennene kan spise beltene sine,"-
- "men stridsvognene må ha bensin," raste han.
Som en skjebnens ironi var en del drivstoff omdirigert til britene.
De allierte var ute av stand til å utnytte vestfrontens sammenbrudd.
Det ga tyskerne tid til å omgruppere forsvaret-
-og gå i stilling bortenfor Rhinen. Vestfronten var blokkert.
Skulle krigen være over før jul? Drømmen hadde gått opp i røyk.
Krigen skulle fortsette.
På sovjetfronten var Operasjon Bagration vellykket.
Mellom den 22. juni og den 31. august 1944-
-hadde de sovjetiske offensivene slått ut 700 000 tyske soldater.
General Zjukovs tropper rykket 50 mil fram på fem uker.
Sovjeterne nærmet seg Warszawa.
Radio Moskva oppfordret folket til å gjøre opprør.
De var sikre på Den røde hærs støtte, -
-så den polske hjemmehæren gjorde opprør den første august.
De første dagene var en lykkerus.
Barrikader ble satt opp i alle nabolagene.
Alle deltok i kampene på sin egen måte.
Motstandsmennene satset alt og presset tyskerne tilbake.
Polakkene visste at sovjeterne var på den andre siden av Wisla.
Med en sterk forbundsfelle så nær fryktet ikke opprørerne noe.
Men den fjerde august sendte tyskerne forsterkninger.
Oppdraget var å få slutt på "det polske problemet" med alle midler.
Byen ble nådeløst beskutt.
Tyskerne tok gradvis tilbake kontrollen og knuste opprørerne.
Sykehuset ble brent ned. De sårede ble henrettet.
Motstandsbevegelsen kunne vunnet hvis de hadde fått støtte.
Men Den røde hær bare så på. Mens tyskerne ødela byen, -
-hadde de sovjetiske soldatene slått leir ved bredden av Wisla.
Stalin var uberørt. Han nektet å gripe inn.
En stund nektet han til og med å la de allierte-
-forsyne opprørerne fra flystripene hans. Så de ble slaktet ned.
Han hadde et dobbelt motiv:
Han var nødt til å la soldatene få tilbake kreftene.
Han måtte få levert drivstoff, våpen, ammunisjon og reservedeler-
-til den nye frontlinjen ved Wisla.
Og motstandsmennene, som ikke var kommunister, kunne bli utslettet.
Det var et kynisk trekk som skulle gi kommunistene makten i framtiden.
Storbritannia og USA protesterte, -
-men ikke så sterkt at forholdene til Moskva kom i fare.
Det var prisen for alliansen med Sovjet mot Hitler.
Opprøret i Warszawa endte opp i et blodbad.
Rundt 250 000 sivilister og 15 000 motstandsmenn ble drept.
Etter to måneder med harde kamper ble våpnene stille.
Motstandshæren overga seg.
Warszawa var nesten helt ødelagt.
Polakkene, som hadde håpet på Sovjets støtte, -
-fryktet nå at de ville falle i deres hender.
Som én dikter uttrykte det:
"Vi venter på at den røde pesten skal befri oss fra svartedauden."
Mens Den røde hær lå ved Wisla, -
-hadde de allierte armeene omsider klart å åpne Antwerpens havn.
Amerikanerne hadde nådd Rhinen.
Riket var endelig fanget i en knipetang.
Til tross for tofrontsangrepet viste ikke naziregimet tegn til å falle.
Tvert imot adlød Hæren den høyeste lederen blindt.
I oktober slapp Himmler løs Volkssturm, "Folkets stormtropper".
Militsen rekrutterte menn som ikke alt var i hjemmehæren.
Med ett slag var en advokat, tenåring eller baker-
-bevæpnet med et rakettgevær for å forsvare Riket.
Det tyske folket sto fremdeles ubetinget bak Føreren.
De kunne ikke forestille seg et alternativ til naziregimet.
Dette skyldtes indoktrineringen under Hitlers 12 år ved makten.
I desember 1944 hadde tyskerne kjempet på to fronter i et halvår.
Riket var såret og blødde, men det fordoblet fabrikkproduksjonen-
-av stridsvogner, fly, ubåter og krigsmateriell.
De kunne ikke vinne krigen med kvantitet, -
-så de tok i bruk nye våpen.
Deriblant fjernstyrte panservernkjøretøy i miniatyr...
og bemannede torpedoubåter.
Men framfor alt satte Hitler sin lit til "mirakelvåpnene".
De flygende bombene V-1 som hadde falt over London siden juni-
-og drept tusenvis av sivile.
V-2 var tidenes første, ballistiske rakett.
De var i all hemmelighet utviklet i Rikets fabrikker over flere år.
Høsten 1944 var de endelig ferdige.
Rakettene kunne frakte et tonn med høyeksplosivt sprengstoff.
Selv om "gjengjeldelsesvåpnene" fikk begrenset virkning, -
-styrket de tyskernes moral.
En ung mann skrev: "V-2 er alt vi snakker om."
"Kanskje vi kan avfyre dem mot USA."
"Jeg er sikker på at seieren er vår."
Den industrielle styrken kom takket være én mann: Albert Speer.
Førerens arkitekt ledet omorganiseringen, -
-som han beskrev som et mirakel.
Trass i de alliertes bomber hadde produksjonen økt fram til juli 44.
Men dette uhellige mirakelet hadde et navn: slaveri.
Riket utnyttet millioner av arbeidere:
Deporterte, jøder, kommunister, motstandsmenn...
Det var også utskrevne arbeidere, samlet sammen fra hele Europa.
Krigsfanger ble brukt som arbeidere.
Nesten ni millioner mennesker jobbet under forferdelige forhold-
-til beste for Riket.
Dermed holdt den tyske industrien tritt med krigsinnsatsen.
Riket kunne til og med gå fra å være i forsvar til å angripe.
På vestfronten hadde delingen av de allierte styrkene i to blokker-
-gjort at Ardenner-sektoren var farlig dårlig forsvart.
Det var der Hitler bestemte seg for å slå til.
16. desember åpnet 1600 kanoner ild, til de alliertes overraskelse.
I løpet av de første timene ga overraskelsesmomentet-
-den tyske overkommandoen en uventet suksess.
De allierte trodde de møtte en hær på vikende front.
Istedenfor kom det et voldsomt motangrep.
Hitler håpet at offensiven skulle stabilisere vestfronten, -
-vise angloamerikanerne at de var sjanseløse og kanskje få dem til-
-å slå seg sammen med ham mot bolsjevismens demon.
Føreren mente at koalisjonen mellom øst og vest var unaturlig-
-og dømt til å bli oppløst.
Marxister og kapitalister i allianse? Det var rent kjetteri.
Denne alliansen kom til å falle. Den trengte bare nådestøtet.
DRØMMEN ER OVER
Det dårlige været hjalp tyskerne, for det hindret allierte flyangrep.
Framrykningen var dramatisk. Én løytnant skrev til kona:
"Du kan ikke forestille deg de storslagne dagene her."
"Det er som om amerikanerne ikke kan motstå det kraftige framstøtet."
Nyhetene spredde seg i nylig befridde Belgia og Alsace:
"Tyskerne er på vei tilbake."
Sivilister som så vidt hadde kommet hjem, dro ut på flukt igjen.
Tyskerne feiret den nye offensiven samtidig som de skulle feire jul.
"For en vidunderlig julegave," ble det sagt i gatene.
Goebbels meningsmålere skrev: "Folk er så lykkelige"-
-"over at vi igjen tok initiativet. Særlig fordi ingen ventet det."
Denne operasjonen ga det tyske folket nye krefter.
Én soldat skrev til kona:
"Snøen må ha røde flekker av amerikanernes blod."
"De arrogante, storkjefta apene fra Den nye verdenen skal på havet."
"De skal ikke sette foten i vårt Tyskland."
Men tyskernes besluttsomhet gikk iblant over i brutale handlinger, -
-for de begikk utallige krigsforbrytelser.
Den 17. desember skjøt og drepte SS 69 amerikanske krigsfanger.
Den samme dagen, i småbyen Malmedy, -
-ble likene av 86 soldater funnet. De var henrettet av samme SS-enhet.
Belgiske menn, kvinner og barn ble også massakrert.
De skånet ingen.
Samtidig var det kaos i de amerikanske rekkene.
Forkledde, tyske kommandosoldater hadde infiltrert de alliertes område.
De byttet ut veiskilt og drev sabotasje.
Soldatene var mistenksomme overfor alt og alle.
De stoppet kjøretøy og sjekket alles dokumenter nøye.
De fikk ordre om å stille spørsmål bare en amerikaner kunne besvare.
I en av de mest kritiske periodene vinteren 1944-
-spurte militærpolitiet folk: "Hvem er Donald Ducks kjæreste?"
"Hva heter Roosevelts hund?"
Iblant ble spioner tatt til fange.
Tyskerne fortsatte gjennombruddet.
De erobret Bastogne, en strategisk småby i Belgia.
18 000 amerikanske soldater forsvarte byen.
Det spredde seg rykter i rekkene om at tyskerne ikke tok fanger.
Amerikanernes gjorde motstand med fordoblet besluttsomhet.
Men byen ble raskt omringet av panserstyrker.
De amerikanske soldatene var fanget i en felle.
Da han forberedte en offensiv i sør, ble general Patton bedt om hjelp.
Han lot armeen sin svinge 90 grader mot nord-
-og rykke fram mot Bastogne.
Han lovet Eisenhower at manøveren ikke skulle ta mer enn tre dager.
Stridsvognene kjørte døgnet rundt under elendige forhold, -
-men de var ikke forberedt på islagte veier.
I Bastogne kjempet amerikanerne samtidig mot både tyskerne og været.
Mange frøs i hjel i skyttergropene.
Den 23. desember så tyskerne mot himmelen i forskrekkelse.
Det hadde sluttet å snø.
Istedenfor snøflakene så de amerikanske fly-
-som bombarderte de tyske stillingene.
Kort etter kom Pattons tredje armé og befridde det beleirede Bastogne.
Det skjedde i grevens tid.
Hitlers sjansespill slo tilbake. Det kostet mange menneskeliv.
På den allierte siden var 80 000 mann drept eller såret.
For tyskerne var det 120 000.
Til sammen utsatte slaget bare regnskapets dag for Riket, -
-men det ble en vekker for de allierte. De innså noe:
Tyskland var fremdeles farlig.
I Førerens hovedkvarter var sinnsstemningen bekymret.
Göring foreslo at Hitler skulle be om våpenhvile.
"Krigen er tapt," forklarte han.
Hitler svarte: "Jeg forbyr deg å ta noen slik beslutning."
"Trosser du ordrene mine, får jeg deg skutt."
Hitler var langt inne i vrangforestillingene.
"Vi gir aldri opp," insisterte han.
"Hvis vi faller, tar vi en hel verden med oss."
Selv om Hitler trakk tilbake armeene fra alle fronter, -
-ventet det fortsatt fem måneder med krig og kaos-
-før Berlins fall og Det tredje rikets nederlag.
KAPITULERE? NEI!
Udyret var svekket, men ennå ikke dødt.
Tyskerne virket klare til å følge Føreren til siste slutt.
Tekst: Tor Hundstad