8 maj 1945. Äntligen lyfte mörkret.
Folket firade världen över.
Nazityskland var besegrade.
Efter Dagen D i juni 1944 tog det nästan ett helt år att vinna kriget.
Adolf Hitlers stundande nederlag gjorde honom alltmer besluten-
-att slåss in i det sista.
Medan hans Tredje rike kollapsade-
-ökade krigföringens brutalitet och nazisternas fanatism.
De elva månaderna, andra världskrigets mest brutala-
-ärrade för evigt hjärtan och världshistorien.
Sommaren 1944.
I nästan fem år hade Europa krigat och väntat på sin befrielse.
6 juni började så frihetens vindar blåsa över Normandies stränder.
På kvällen hade över 150 000 soldater tagit sig i land.
1 juli stred nästan en miljon man i Normandie.
De allierade kontrollerade luftrummet.
De förstörde systematiskt tyskarnas infrastruktur.
Alla deras förstärkningskonvojer bombades.
Till och med Rommel, de tyska styrkornas överhuvud-
-skadades i ett luftanfall.
Man började skoja i de tyska leden:
"Ser du ett vitt plan är det amerikanskt."
"Ser du ett svart är det engelskt."
"Ser du ingenting är det Luftwaffe."
Ändå var utgången långt ifrån avgjord.
Hitlers arméer gjorde våldsamt motstånd.
General Montgomery hoppades inta staden Caen inom ett dygn.
Efter sex veckor hade bombmattor jämnat staden med marken.
Till slut, sista veckan i juli, gav fronten vika.
Amerikanerna bröt igenom på Cotentinhalvön.
De allierade befriade Bretagne-
-och kort därpå befriade general Pattons tredje armé-
-stad efter stad när de ryckte fram österut.
Befrielsen av Västeuropa hade äntligen inletts.
Västra Frankrike låg i ruiner.
Folket var förbittrat-
-men efter fyra års ockupation fanns det äntligen hopp.
"Vi kommer att skära genom Tyskland som smör"-
-förutspådde general Eisenhowers närmaste.
Optimismen steg eftersom en enorm offensiv hade inletts på östfronten.
Stalin hade släppt lös ryska styrkor i Operation Bagration.
Hans mål var att erövra Vitryssland-
-för att öppna vägen till Warszawa-
-som sedermera var vägen in i Berlin.
Röda armén avancerade som en ångvält-
-och krossade allt i sin väg längs en hundra mil lång front.
Över en miljon man, 4 000 stridsvagnar, 30 000 artilleripjäser-
-och mer än 6 000 plan anföll fienden.
Inget kunde stoppa dem.
Kremls starke man visade att han hade en känsla för historia.
Stalin väntade till 22 juni med att inleda sin offensiv.
Hitler hade attackerat Ryssland exakt tre år tidigare-
-22 juni 1941.
På den här fronten tog sovjeterna seger efter seger.
Hitler hade beordrat en fästningsstrategi.
De skulle gömma sig på väl försvarade platser-
-för att tvinga fienden till långa och blodiga strider.
Genom att inleda ett rörligt krig 1940-
-låg Hitler steget före när det gällde taktik.
Führerns stationerande av generaler i citadell var ett steg tillbaka-
-till gammaldags krigföring.
Sovjeterna omringade städer och väntade på att de skulle falla.
Vitsebsk, Orsja, Mahiljou, Babrujsk, Minsk.
Vitrysslands städer föll - en efter en.
Vasilij Grossman, korrespondent för Röda arméns tidning, skrev:
"Vägen till Babrujsk är vägen till vedergällning."
"Här kokar dödens kittel och sväljer i skoningslös hämnd"-
-"alla de som inte har lagt ner sina vapen och flytt västerut."
För att sakta ner ryssarnas framfart ödelade tyskarna städer-
-och förstörde all infrastruktur.
Men varken sprängda broar eller tusentals minor stoppade dem.
De skred framåt så fort att bränslet började ta slut.
För att hålla tempot blandade de vodka och dieselolja i tankarna.
En tysk korpral skrev till sin fru:
"Fortsätter ryssarna i denna riktning"-
-"behöver du inte vänta länge förrän de står utanför din dörr."
De befriade territorierna stod i lågor.
Det befriade folket hade förlorat allt:
Sina tillhörigheter, ofta sina hem - ibland även sina liv.
För att fira ett av den tyska krigsmaktens största nederlag-
-lät Stalin 57 000 tyska fångar paradera i Moskva 7 juli 1944.
Tre år tidigare lovade Hitler att de skulle marschera genom Moskva.
Ett löfte som nu hade infriats.
Med brittiska, amerikanska och kanadensiska styrkor i väst-
-och sovjetiska i öst, hotades Tredje riket av kollaps.
I synnerhet eftersom dess ledare skulle komma att angripas.
Säkra på ett stundande nederlag-
-ville en grupp tyska officerare eliminera Hitler-
-för att kunna förhandla med de allierade.
20 juli, vid ett möte mellan Führern och hans närmaste-
-exploderade bomben.
Explosionen orsakade enorm skada.
Trots den våldsamma smällen hade Hitler mirakulöst överlevt.
Han hade en spräckt trumhinna, men han var vid liv.
Sån tur hade inte alla.
Flera av mötesdeltagarna skadades svårt och avled senare.
Samma dag besökte Italiens ledare Benito Mussolini honom.
När Hitler visade honom var attacken ägt rum sa han:
"Bomben exploderade vid mina fötter. Bevisligen kan inget hända mig."
"Mitt öde är att slutföra min uppgift."
"Jag är säkrare än någonsin på att mitt syfte kommer att segra"-
- "trots de nuvarande farorna."
Hitler såg sin överlevnad som ett tecken från ovan.
Mussolini avstod från att säga emot honom.
Innan "il Duce" åkte sa han till honom:
"Efter det här miraklet är det otänkbart att vi ska misslyckas."
När tyskarna fick höra att Hitler hade överlevt grät många av lycka.
"Tack, gode Gud att Hitler lever", sa man på Berlins gator.
För i juli 1944 trodde många tyskar fortfarande-
-att deras Führer representerade deras enda hopp om seger.
Samma kväll talade diktatorn till sitt folk.
De är en liten grupp kriminella-
-som ska avrättas utan nåd.
Det är varje tysks plikt-
-att obarmhärtigt konfrontera dessa individer-
-och gripa dem på plats.
Eller, om de gör motstånd, likvidera dem utan att tveka.
Bombningen förstärkte Hitlers medfödda paranoia.
5 000 människor greps.
Detta följdes av snabba rättegångar.
Vissa generaler, välklädda några veckor tidigare-
-stod nu framför domarna smutsiga och i slitna kläder.
Domare Freisler, fanatisk nazist, överöste dem med förolämpningar.
Inget arsel, hur korkat det än vore, skulle bete sig-
-likt en bastard som ni!
Ni är bara en smutsig lus!
Han skrek så högt att teknikern som spelade in den här rättsparodin-
-bad honom att sänka volymen.
Domen gick inte att överklaga.
För att ha förrått allt vi lever och kämpar för-
-döms de alla till döden.
Deras tillgångar tillfaller Riket.
Omkring 200 människor avrättades.
Efter den brutala utrensningen blev tyskar mer passionerade-
-för att undvika att misstänkas för att vara halvhjärtade.
Man tvingades vara Führern lojal in i det sista.
I armén ersatte heilandet den traditionella honnören.
Regimen gav toppositioner till de som de litade på mest.
SS överhuvud Heinrich Himmler blev befälhavare för beredskapsstyrkan.
Han förfogade nu över nästan två miljoner man.
Propagandaminister Goebbels blev Rikets krigsminister.
Han var nöjd med sin utökade makt och sa till sina vänner:
"Hitler behöver en bomb under arslet för att kunna se klart."
Explosionen splittrade inte regimen - tvärtom stärktes den av den.
Men de allierade ryckte fortfarande fram, både öster-och västerifrån.
I mitten av augusti landade franska och amerikanska styrkor i Provence.
General Patch soldater och första franska armén-
-under general de Lattres befäl gjorde inbrytningar i Sydfrankrike.
Med hjälp av Frankrikes inrikesstyrkor befriade de Marseille-
-och fortsatte uppför Rhônedalen.
Men bilderna på en förödmjukad Wehrmacht är missvisande.
De flesta av Hitlers soldater lyckades dra sig tillbaka:
Över 400 000 tog sig tillbaka till Tyskland-
-och förberedde sig för att försvara sitt faderland.
I Tyskland strävade nyhetsrapporter efter att muntra upp vardagslivet.
Sommaren 1944, trots bombardemangen-
-och Rikets pågående sönderfall, var kriget avlägset för många tyskar.
Bilderna vittnar om de folkloristiska traditionerna-
-som dominerade i landet.
Tyskarna trodde fortfarande på Hitler.
Vad annat kunde de göra när partiet var allestädes närvarande?
Folket var mätta, fabrikerna var fortfarande i drift.
Administrationen fungerade och Berlins zoo var öppet.
Det var en underbar sommar och de njöt av den i fulla drag.
Kriget? Vilket krig?
Ändå filmades det här badandet i augusti 1944 i staden Dachau.
Ett par kilometer bort fortsatte Tysklands äldsta koncentrationsläger-
-att avrätta deporterade personer som gripits runtom i Europa.
Medan tyskarna värmde sig i solen-
-förblev det ockuperade Europa i nazisternas bistra skugga.
Regimen fortsatte att bedriva sin förintelsepolitik.
Maj-juli 1944-
-skickades över 435 000 ungerska judar till dödslägren.
Auschwitz krematorier kunde inte hålla jämna steg-
-med det stora antalet kroppar som lades på hög.
SS började bränna dem i dagbrott.
När de allierade närmade sig Paris-
-lämnade en sista konvoj av deporterade Paris för dödslägren-
-17 augusti 1944.
Bara en vecka senare, 25 augusti, befriades Paris.
De allierade förväntade sig inte att avancera så fort.
Amerikanerna paraderade jublande bland hurraropen.
Parisiska kvinnor kramade sina befriare.
Man såg euforin i deras ansikten.
Många soldater trodde att det värsta var över-
-och att besegra Riket nu inte var mer än en formalitet.
Sommaren utlovade seger.
Hösten förde med sig en rad bakslag.
Sen landstigningen i Normandie-
-hade Eisenhower misstrott befälhavaren över marktrupperna-
-den brittiske generalen Montgomery, efter ett antal misslyckanden.
Montgomery begärde trots detta att få leda operationerna mot Riket-
-och därmed förfoga över alla angloamerikanska styrkor.
Men det kravet kunde Eisenhower inte acceptera.
För att undvika det delade han upp sina styrkor i två grupper.
Montgomery förde befäl över den första.
Den skulle rycka fram norrut mot Belgien och Holland-
-och dess mål var att erövra Antwerpens hamn.
Stridsvagnar och materiel kunde då lättare skeppas närmare fronten.
Den amerikanske generalen Bradleys grupp skulle rycka fram österut-
-understödd av general Pattons och general Simpsons arméer.
Händelserna fortskred snabbt från september 1944.
Britterna och kanadensarna under Montgomery intog Bryssel.
Dagen därpå i Antwerpen tog de hundratals fångar-
-men visste inte vad de skulle göra med dem.
Zoot fick ett nytt användningsområde.
Myndigheterna hyllade Montgomery, men han begick ett misstag.
I brådskan att invadera Tyskland hade de intagit Antwerpens hamn-
-men försummat öarna och bankarna som kontrollerade dess åtkomst.
De hölls av tungt beväpnade tyska styrkor.
Därmed kunde allierade fartyg inte förse fronten med materiel.
Det nya misslyckandet gjorde Eisenhower rasande.
I två månader var alliansen tvungna att bryta ner det tyska motståndet-
-genom farliga amfibiska operationer.
Misslyckandet kostade Eisenhower 13 000 förluster.
Men mer än så krävdes för att underminera Montgomery.
Han fick Eisenhower att ge honom alla tillgängliga resurser.
Hans mål: att sjösätta en fallskärmsoperation i Arnhem.
Kodnamn: Operation Market Garden.
17 september 1944-
-satte över 20 000 fallskärmsjägare och 13 000 glidflygplanssoldater-
-kurs mot Nederländerna.
Det var tidernas största luftburna operation.
De amerikanska, brittiska och polska fallskärmsjägarna släpptes-
-bakom Tysklands gränser för att belägra en rad broar-
-och hindra tyskarna från att förstöra dem.
Därefter kunde marktrupper ta sig runt Siegfriedlinjen i norr-
-och invadera Riket.
Monty var säker på sig själv: Kriget skulle vara vunnet till jul.
Dessvärre blev situationen på marken snart knepig.
Vissa av glidflygplanen störtade.
Släppområdena var för långt från deras mål.
Tyskarna fick tag på ett glidflygplan och tog en del utrustning.
Men de hittade framför allt en operationsplan-
-som en officerare tagit med sig, i strid med sina order.
När den fjärde fallskärmsbrigaden släpptes-
-sköts dess soldater ner som duvor-
-av tyskarna som väntade dem.
I Arnhem anföll två pansardivisioner fallskärmsregementen-
-och belägrade dem.
Efter fem dagars stridande-
-tvingades Montgomerys soldater till kapitulation.
De allierade förlorade över 17 000 man-
-och befriade bara en del av Nederländerna.
Expeditionens misslyckande var bara början på en fruktansvärd katastrof.
För att bistå operationen strejkade holländska järnvägstjänstemän.
Riket stoppade därför all matimport till det ockuperade Nederländerna.
Köerna blev allt längre utanför de tomt gapande matbutikerna.
Från oktober och framåt fick svälten fruktansvärda följder.
Tusentals civila dog i hungersnöd.
Henry, då tio år, drar sig till minnes:
"Inget var viktigare än mat."
"När jag vaknade tänkte jag på mat. Vi brukade prata om mat."
"När jag gick och la mig hungrig drömde jag om mat."
Holländarna led i flera månader under den långa hungervintern.
Minst 16 000 civila omkom.
Monty hade stoppats i Nederländerna-
-men Bradleys amerikanska styrkor gjorde framsteg.
I september nådde hans trupper den tyska staden Aachen.
Hitler beordrade sina styrkor att försvara staden till sista kulan.
Första armén tvingades inta staden gata för gata-
-hus för hus, i en våldsam kamp.
"Jag förstår inte", sa en soldat. "De vet att de kommer att dö"-
- "varför ger de inte bara upp?"
Efter fem veckors belägring med över tusen stupade soldater-
-föll staden till slut.
Tyskarna upplevde för första gången-
-vad många européer upplevde några år tidigare-
-när de flydde krigsmaktens horder.
Intagandet av Aachen var en symbol.
Det var den första tyska staden som föll till de allierade.
Trots detta fotfäste på tysk mark var segern fortfarande långt bort.
De allierade uppehölls av våldsamt tyskt motstånd.
Monty misslyckades i Nederländerna.
Antwerpens hamn var fortfarande oframkomlig.
General Patton, som var ivrig att fortsätta framryckningen österut-
-hade brist på bränsle. "Mina mannar kan äta sina bälten"-
-"men mina stridsvagnar måste ha bensin", skanderade han.
Som en ödets ironi hade en del av bränslet omdirigerats till britterna.
De allierade var oförmögna att utnyttja västfrontens sönderfall.
Det gav tyskarna tid att omgruppera sitt försvar-
-och inta positioner bortom Rhen.
Västfronten var blockerad.
Kriget över före jul? Den drömmen hade gått upp i rök.
Kriget skulle fortsätta.
På sovjetfronten hade Operation Bagration lyckats.
22 juni-31 augusti 1944-
-hade de ryska offensiverna slagit ut 700 000 tyska soldater.
General Zhukovs trupper tillryggalade 50 mil på fem veckor.
Sovjeterna närmade sig Warszawa.
Radio Moskva uppmanade folket att resa sig.
Övertygade om Röda arméns understöd-
-startade polska hemarmén ett uppror 1 augusti.
De första dagarna var euforiska.
Barrikader sattes upp i varje stadsdel.
Alla deltog i kampen på sitt eget sätt.
Motståndsmännen satsade allt och drev tillbaka tyskarna.
Polackerna visste att ryssarna befann sig på andra sidan av Wisla.
Med den starka bundsförvanten i kulisserna fruktade de inget.
Men 4 augusti skickade tyskarna förstärkning.
Deras uppdrag: att eliminera det polska problemet-
-med alla till buds stående medel.
Staden besköts skoningslöst.
Tyskarna återtog gradvis kontroll över staden och krossade rebellerna.
Sjukhuset brändes ner, de skadade avrättades.
Med rätt stöd hade motståndsrörelsen kunnat få vågskålen att väga över.
Men Röda armén tittade på medan tyskarna förstörde staden.
De sovjetiska soldaterna hade slagit läger på Wislas bankar.
Stalin var oberörd. Han vägrade ingripa.
Ett tag vägrade han till och med låta de allierade-
-använda hans flygfält, och lämnade rebellerna åt sitt öde.
Han hade dubbla motiv:
Han var tvungen att låta sina soldater återfå sin styrka.
Han behövde bränsle, vapen, ammunition och reservdelar-
-levererade till den nya fronten vid Wisla.
Samtidigt lät han motståndet, som var icke-kommunistiskt, utplånas.
Ett cyniskt drag han hoppades skulle ge kommunisterna makten framöver.
Angloamerikanerna protesterade-
-men inte så starkt att relationerna till Moskva hotades.
Det var priset för alliansen med Sovjet mot Hitler.
Upproret i Warszawa slutade i ett blodbad.
Omkring 250 000 civila och 15 000 motståndsmän dödades.
Efter två månaders våldsam kamp föll vapnen tyst.
Motståndsarmén kapitulerade.
Warszawa var nästan fullständigt förstört.
Polackerna som hade hoppats på Sovjets stöd-
-fruktade nu att falla i deras händer.
Som en poet uttryckte det:
"Vi väntar på att den röda pesten ska befria oss från den svarta döden."
Medan röda armén lägrade sig vid Wisla-
-hade de allierade arméerna äntligen lyckats öppna Antwerpens hamn.
Amerikanerna hade nått Rhen.
Riket var äntligen fast i ett järngrepp.
Tvåfrontsangreppet till trots visade regimen inga tecken på att falla.
Tvärtom lydde armén sin högste ledare blint.
I oktober släppte Himmler lös Volkssturm - folkets stormtrupp.
Milisen rekryterade män som inte redan stred i försvaret.
I ett nafs stod en advokat, tonåring eller bagare-
-beväpnad med en raketkastare för att försvara Riket.
Det tyska folket stod fortfarande ovillkorligen bakom sin Führer.
De kunde inte föreställa sig något alternativ till nazistregimen.
Under sina tolv år vid makten hade Hitler indoktrinerat tyskarna.
I december 1944 hade tyskarna stridit på två fronter i nästan ett halvår.
Riket var skadat, det blödde, men fördubblade fabriksproduktionen-
-av stridsvagnar, flygplan, ubåtar och krigsmateriel.
De kunde inte vinna kriget i kvantitet-
-så de tog nya vapen i bruk-
-såsom fjärrstyrda pansarvärnsfordon...
och bemannade torpeder.
Men framför allt hade Hitler stora förhoppningar på "mirakelvapnen".
De flygande bomberna V-1 som hade regnat ner över London sen i juni-
-och dödat tusentals civila.
V-2 var tidernas första ballistiska missil.
I flera år hade de i hemlighet utvecklats i Rikets fabriker.
Hösten 1944 var de äntligen klara.
Raketerna kunde bära på ett ton högexplosiva sprängämnen.
Trots att dessa vedergällningsvapen hade begränsad effekt-
-sporrade de tyskarna.
En ung man skrev: "V-2:an är allt vi pratar om."
"Kanske kan vi avfyra dem mot USA."
"Jag är säker på att segern är vår."
De industriella framgångarna var tack vare en man - Albert Speer.
Führerns arkitekt översåg omorganiseringen-
-vilken han beskrev som ett mirakel.
Trots de allierades bombningar hade produktionen ökat fram till juli 44.
Men det här oheliga miraklet bar ett namn: slaveri.
Riket utnyttjade miljoner arbetare:
Deporterade, judar, kommunister, motståndsmän...
Det fanns även arbetspliktiga, hopsamlade från hela Europa.
Krigsfångar omvandlades till arbetare.
Nära nio miljoner människor jobbade under avskyvärda förhållanden-
-för Rikets räkning.
Därmed höll den tyska industrin jämna steg med krigsinsatsen.
Riket kunde till och med gå från försvarsställning till anfall.
På västfronten hade uppdelningen av de allierades styrkor i två block-
-lämnat Ardennersektorn farligt dåligt försvarad.
Det var där Hitler beslöt att slå till.
16 december, till de allierades förvåning-
-öppnade 1 600 kanoner eld.
Under de första timmarna gav överraskningsmomentet-
-det tyska kommandot oväntad framgång.
De allierade trodde att de mötte en armé på reträtt.
I stället ställdes de mot ett våldsamt motangrepp.
Hitler hoppades att offensiven skulle stabilisera västfronten-
-övertyga de allierade om att de var chanslösa-
-och kanske till och med få dem-
-att liera sig med honom mot den bolsjevikiske demonen.
Führern ansåg att koalitionen mellan öst och väst var onaturlig-
-och dömd att upplösas.
Marxister och kapitalister i allians? Det var rent kätteri.
Den här alliansen skulle falla. Den behövde bara ges nådastöten.
DRÖMMEN ÄR ÖVER
Det dåliga vädret hindrade de allierades flyg från att ingripa.
Tyskarnas framfart var spektakulär. En löjtnant skrev till sin fru:
"Du kan inte föreställa dig glansdagarna vi upplever."
"Det är som om jänkarna inte kan stå emot vår kraftfulla framstöt."
Nyheterna spred sig i nyligen befriade Belgien och Alsace:
Tyskarna är på väg tillbaka.
Civila som precis återvänt hem tog till flykten igen.
Medan de förberedde för julfirandet firade tyskarna den nya offensiven.
"Vilken underbar julklapp", hördes på gatorna.
Opinionsundersökare skrev: "Folk känner djupgående lycka"-
-"över att vi återtagit initiativet. Ingen förväntade sig det."
Operationen gav ny kraft åt det tyska folket.
En soldat skrev till sin fru:
"Snön måste vara rödfläckig av amerikanernas blod."
"Vi ska kasta de arroganta aporna från den nya världen i havet."
"De ska inte sätta sin fot i vårt Tyskland."
Men tyskarnas beslutsamhet övergick ibland i brutala handlingar-
-då de begick otaliga krigsförbrytelser.
17 december-
-sköt SS ihjäl 69 amerikanska krigsfångar.
Samma dag, i den lilla staden Malmedy-
-hittades kropparna från 86 soldater, avrättade av samma SS-enhet.
Belgiska män, kvinnor och barn massakrerades också.
De skonade ingen.
Samtidigt rådde det kaos i de amerikanska leden.
Tyska kommandosoldater hade infiltrerat alliansens territorium.
De bytte ut vägskyltar och utförde sabotage.
Soldaterna var misstänksamma mot allt och alla.
De stoppade fordon och kollade noga allas identitetshandlingar.
De beordrades ställa frågor som bara en amerikan kunde besvara.
Under en av de mest kritiska perioderna vintern 1944-
-frågade militärpolisen: "Vem är Kalle Ankas flickvän?"
"Vad heter Roosevelts hund?"
Ibland tillfångatogs spioner.
Tyskarna fortsatte sitt genombrott.
De intog Bastogne, en strategiskt viktig belgisk småstad.
18 000 amerikanska soldater försvarade staden.
I deras led spreds ryktet om att tyskar inte tar några fångar.
Amerikanernas beslutsamhet att göra motstånd fördubblades.
Men staden omringades snabbt av pansarvagnar.
De amerikanska soldaterna satt fast i en fälla.
Medan han förberedde en offensiv söderut-
-kallades general Patton till undsättning.
Han lät sin armé göra en 90-graderssväng norrut-
-och rycka fram mot Bastogne.
Han lovade Eisenhower att manövern inte skulle ta mer än tre dagar.
Stridsvagnarna körde dygnet runt i förfärliga förhållanden-
-men de var inte beredda på isbelagda vägar.
I Bastogne slogs amerikanerna mot både tyskarna och vädret.
Många frös ihjäl i sina skyttevärn.
23 december såg tyskarna upp mot skyn i förskräckelse.
Det hade slutat snöa.
Snöflingorna hade ersatts av amerikanska stridsplan-
-som bombarderade de tyska positionerna.
Kort därefter kom Pattons tredje armé och befriade det belägrade Bastogne-
-just i rättan tid.
Hitlers satsning hade baktänt. Den mänskliga kostnaden var hög.
På den allierade sidan: 80 000 man dödade eller skadade.
För tyskarna var det 120 000.
Sammantaget sköt slaget bara upp räkenskapens dag för Riket-
-men fungerade som en väckarklocka för de allierade. De insåg en sak:
Tyskland var fortfarande farligt.
I Führerns högkvarter var sinnesstämningen bekymrad.
Göring föreslog att Hitler skulle begära vapenvila.
"Kriget är förlorat", förklarade han.
Hitler svarade: "Jag förbjuder er att fatta ett sådant beslut."
"Trotsar ni mina order låter jag skjuta er."
Hitler var insvept i sina vanföreställningar.
"Vi ger aldrig upp", insisterade han.
"Om vi faller tar vi resten av världen med oss."
Trots att Hitler drog tillbaka sina arméer på alla fronter-
-väntade fortfarande fem månader av krig och kaos-
-före Berlins fall och Tredje rikets nederlag.
KAPITULERA? NEJ!
Besten var försvagad, men ännu inte död-
-och tyskarna tycktes vara beredda att följa Führern in i det sista.
Text: Fredrik Ringstedt-Axberg