Den 8. maj 1945. Endelig svinder mørket.
Folk fejrede det i Europa og over hele verden.
Sejr over Nazityskland.
Efter D-dag-landgangen i Normandiet i juni 1944 -
- tog det endnu et år at vinde krigen.
Med udsigt til nederlag blev Adolf Hitler mere besluttet på -
- at kæmpe til det sidste.
Mens hans Tredje Rige faldt sammen omkring ham -
- øgedes krigsførelsens brutalitet og nazisternes fanatisme.
De 11 måneder, 2. Verdenskrigs mest brutale periode -
- efterlod store ar i folks hjerter og i historien.
I sommeren 1944 var landgangen i Normandiet lykkedes.
Samtidig slap Stalin sin enorme hær løs på østfronten.
De allierede forventede at sejre inden jul.
I december, til deres forbløffelse -
- gav Hitler ordre til et stort modangreb.
Det mislykkedes. Hitler nægtede at kapitulere.
Krigens sidste fem måneder blev de grusomste.
I starten af 1945 lancerede Hitler Operation Nordwind.
Han brugte alle sine fly -
- for at overvinde luftvåbnet, som besejrede ham i Ardennerne.
Men de allierede vandt det slag.
Tyskerne tog nederlaget tungt -
- og Hitler overbeviste dem i sin entusiastiske stil om at holde ud.
Jeg forventer, at hver tysker gør sin pligt til det sidste.
Han må acceptere det offer, der forventes af ham.
Jeg forventer, at borgerne fremstiller våben til denne kamp.
Jeg forventer, at bønderne spiser så lidt brød som muligt -
- så soldaterne og arbejderne kan brødfødes.
Jeg vil have, at alle kvinder skal støtte denne kamp -
- som de hidtil har gjort med ekstrem fanatisme.
En tysk kvinde skrev: "De sidste måneder af krigen -
- har jeg været gråden nær, når jeg hørte Hitler i radioen."
"Vi ville ikke se de tegn, der blev stadig tydeligere."
"De pegede på et nederlag."
"Inderst inde frygtede vi den forfærdelige sandhed."
I mellemtiden i øst tilbageerobrede Den Røde Hær initiativet.
Nye forsyninger var nået frem til tropperne ved Wisla-floden.
Men det var ikke sket ubemærket.
I Tyskland slog general Guderian alarm.
Han ville omgruppere tropperne på østfronten -
- for at modstå et sovjetisk angreb.
Men Hitler ville ikke lytte og afviste hånligt truslen.
"Det værste bluff siden Djengis Khan! Hvis idiotiske idé er det her?"
Selv Himmler nægtede at indse det.
"Jeg tror ikke, at russerne vil angribe."
General Guderian forsøgte at overbevise sine overordnede.
Hitler gentog: "Denne information er idiotisk."
"Den, der skrev den, burde spærres inde i et galehus."
Med det døve øre til lukkede Hitler sig inde i sin egen verden.
Som Guderian havde forudsagt, i midten af januar 1945 -
- sendte først Konev og siden Zjukov deres hære over floden Wisla.
Endeløse rækker af T34-kampvogne -
- rykkede frem langs den 900 km lange front -
- der strakte sig fra Østersøens kyst til Polens midte.
Det var et tilintetgørende angreb. Den russiske maskine kørte igen.
Kampene var så højlydte, at endog Zjukov holdt sig for ørerne.
For Stalin var offensiven uvurderlig.
Om nogle uger skulle han møde Churchill og Roosevelt i Jalta.
Han ville ikke miste grebet om Polen.
Den 17. januar 1945 -
- fem måneder efter Warszawa-oprøret -
- indtog Den Røde Hær den polske hovedstad.
De fandt en spøgelsesby.
Der var ingen, der modsatte sig okkupationsmagtens autoritet.
De polske kommunister overtog ganske enkelt styret.
Sovjetterne paraderede for at fejre en sejr -
- der kom lidt for sent.
Efter at have befriet Warszawa den 27. januar 1945 -
- opdagede sovjetterne das Reich' største hemmelighed.
En lejr på størrelse med en by omgivet af pigtråd.
Auschwitz-Birkenau.
Lejren var evakueret af SS bare ti dage før.
Alle vagterne var flygtet.
Sovjetterne fandt 7000 deporterede efterladt der.
7000 overlevende ud af over en million myrdede.
De flygtende nazister forsøgte at skjule beviserne for forbrydelserne.
De sprængte gaskamrene og krematorierne i luften.
Men disse dødsfabrikker udgjorde også et centrum for plyndring.
Sovjetterne fandt hundredetusinder klædningsstykker.
Titusindvis af sko.
I et skur opdagede de syv tons menneskehår.
I januar 1945 -
- var omkring 550 lejre stadig aktive rundt om i Riget.
Selv i nederlaget stund forblev holocaust af Europas jøder -
- nazisternes primære mål.
For de allierede var befrielsen af lejrene ikke en prioritet.
Især fordi journalisternes skildringer var så forbløffende.
Mange i Vesten nægtede at tro på dem.
Da den britiske reporter Werth -
- kom til Majdanek-lejren i juli 1944 -
- skrev han en artikel om, hvordan dødsmaskinerne fungerede.
Sorteringen, gaskamrene, krematorierne.
Knoglerne, der blev malet til gødning til kålmarkerne nær ved.
Men BBC og New York Herald Tribune tvivlede på hans rapport.
Mange byer befriet af Den Røde Hær skjulte massegrave.
For nazisterne var jøderne og polakkerne -
- ikke mere end slaver eller gødning.
På 15 dage havde Zjukov og hans mænd dækket 350 km.
Ingen Nazileder forventede en så hurtig fremrykning.
General Guderian skrev:
"Den russiske flodbølge antager katastrofale proportioner for os."
Men tyskerne fortsatte med at kæmpe.
Mest på grund af frygt.
Den Røde Hær havde udvist en særlig barbarisk adfærd.
Byer og landsbyer blev sat i brand.
Stalins hær plyndrede skamløst i dette overflodens land.
Radioapparater, kasseroller, ure.
En sovjetisk soldat skrev: "Tyskerne efterlod alt -
- og vore mænd har invaderet husene. Alt står i flammer."
"Dun fra puder og madrasser flyver rundt overalt."
"Alle fra menige til generaler plyndrer og bærer væk."
"Denne by er blevet korsfæstet."
"Tyskerne gør bedst i at fly os som pesten."
Alle mistænkte nazister risikerede at blive skudt.
Næsten 100.000 tyskere blev henrettet.
En sovjetisk soldat noterede:
"Den tyske mor burde forbande den dag, hun fødte en søn."
"Lad dem opleve det, de ville påføre andre."
I Østpreussen okkuperede sovjetterne kortvarigt Nemmersdorf.
Indbyggerne blev massakreret. Et orgie af vold blev udløst.
Flere kvinder skulle være blevet korsfæstet nøgne på ladeporte.
Den Røde Hær indså omfanget af nazisternes grusomheder.
Millioner af krigsfanger og civile sultede ihjel eller blev dræbt.
Russerne fandt lejrene i Majdanek, Auschwitz og Treblinka.
Efter at have mistet 20 millioner landsmænd brændte de af hævnlyst.
Propagandisten Ilja Ehrenburg skrev i månedsvis i bladet Røde Stjerne:
"Har du ikke dræbt en tysker hver dag, er den dag spildt."
"Dræb tyskerne. Det kræver din gamle mor af dig."
"Børnene bønfalder jer: Dræb tyskerne."
"Det forlanger hjemlandet af dig."
"Soldaterne marcherer ikke alene mod Berlin."
"Med dem er skyttegravene, massegrave og -
- slugter fulde af lig fra uskyldige."
"Kålmarkerne i Majdanek og træerne i Vitebsk -
- hvor tyskerne hængte så mange ulykkelige."
"Støvler, små sko og sandaler fra børn, myrdet i Majdanek -
- vandrer med dem til Berlin."
Den Røde Hær blev ekspert i at nære had.
Dette blev rettet mod fjendens kvinder.
Voldtægt blev et kampvåben.
En ung sovjetisk officer husker:
"Kvinder, mødre og børn lå på begge sider af vejen."
"Foran dem stod højlydte grupper af mænd med bukserne nede."
"Vore mænd skød kvinderne, som prøvede at redde børnene."
"Smilende officerer sørgede for, at alle soldater deltog."
Stalin undskyldte disse forbrydelser med ordene:
"Forestil jer en mand, der har kæmpet fra Stalingrad til Beograd -
- og som har set sit hjemland skudt i ruiner."
"Hvordan kan en mand reagere normalt?"
"Hvor tragisk er det da at muntres med en kvinde efter disse rædsler?"
I hele det tyske territorium -
- menes det, at tæt på to millioner kvinder blev voldtaget.
Efter en tids tøven -
- offentliggjorde naziregimet disse grusomheder.
Hvordan opførte soldaterne sig mod kvinderne i Deres område?
Man kan ikke benævne dem soldater, men dyriske horder.
Alle teede sig ens. De var fulde hver dag.
De voldtog alle kvinder.
Alle fra piger på 13 år til ældre kvinder på 68 år.
En 68 år gammel kvinde blev brutalt voldtaget foran mig.
Og hvad med Dem?
Min egen 60-årige mor blev brutalt voldtaget.
De sovjetiske troppers fremfærd spredte panik blandt de civile.
Hundredetusinder af tyskere flygtede -
- midt i en særlig streng vinter.
Tusinder bange mænd og kvinder flygtede til banegårde og havne.
I januar 1945 gik nær ved 8000 tyskere om bord på Wilhelm Gustloff.
Det blev sænket af en sovjetisk ubåd.
Over 5000 mennesker forsvandt i bølgerne.
Tre gange flere end dem, der omkom om bord på Titanic.
I februar 1945 -
- havde 4 millioner tyskere, 8 1/2 million ifølge nogle -
- forladt deres hjem.
50.000 ankom dagligt til Berlin.
Mens flygtningene trængtes på vejene -
- stoppede de sovjetiske tropper -
- omkring 80 km fra Berlin ved Oder-flodens bredder.
Zjukovs offensiv var en succes.
I alt var 350.000 tyskere døde.
Efter at have erobret hovedparten af Polen og vist sin magt på Balkan -
- kom Stalin med et trumfkort på hånden til konferencen i Jalta.
Hverken præsident Roosevelt, der var syg -
- eller premierminister Churchill -
- hvis land var nedslidt efter fem års krig, gik imod ham.
De tre store blev enige om at inddele Tyskland i fire okkupationszoner.
Mod vest var endnu en sidste forhindring.
Den sidste naturlige barriere i Tyskland - floden Rhinen.
Alle broer var blevet sprængt af tyskerne.
Feltmarskal Montgomery håbede at krydse floden som den første -
- men amerikanerne kom først.
En enhed i den amerikanske hær -
- fandt broen intakt i Remagen nær Bonn.
Tyskerne udløste ikke den dynamit, de havde placeret.
Amerikanerne etablerede et brohoved på flodens østlige bred.
En rasende Hitler beordrede, at de ansvarlige skulle skydes.
I mellemtiden sendte Patton sin styrke længere sydpå -
- uden at informere sine foresatte.
Han spredte allerede panik i tysk territorium.
Monty havde drømt om at komme først til Tyskland. Han kom sidst.
Men han ledte den største offensiv.
Han var ansvarlig for 1.250.000 soldater.
Denne gang huskede man lærestregen fra Arnhem.
Dropstederne for faldskærmstropperne var eksakte.
Tropperne kom dybt ind i Tyskland -
- og tilfangetog stadig yngre soldater.
Sydpå avancerede selv franske tropper under de Lattres ledelse.
De kæmpede på tysk jord sammen med amerikanerne.
For de allierede var der nu et gabende hul.
De kunne endelig invadere das Reich.
Det var godt nyt for dem, men ikke for Stalin.
Da han hørte det, beordrede han Zjukov til at indtage Berlin -
- for at amerikanerne ikke skulle komme først.
Da Rhinen var krydset, kollapsede det tyske forsvar.
Hitler havde valgt at koncentrere sine tropper i øst.
Han havde brugt sine små reserver -
- i det dyre slag i Ardennerne.
Nu vajede man i visse byer, frem for at slås til enden -
- med hvidt flag.
De allierede rykkede hurtigt frem.
Churchill ansporede hele tiden amerikanerne.
"Vi må presse på og hilse på russeren så langt østpå som muligt."
Berlin lå i Sovjets okkupationszone ifølge Jaltakonferencen.
Selv om amerikanerne indtog byen, måtte de trække sig tilbage senere.
De ville ikke acceptere de muligt hundredtusinde døde -
- alene på grund af prestige.
Sådanne menneskelige hensyn stoppede ikke Stalin.
Så Eisenhower valgte ikke at angribe Berlin.
Hans tropper fik endda mulighed for at rekreere og more sig lidt.
Marlene Dietrich besøgte tropperne.
Hej, drenge.
At dele dagen med jer i dag -
- er vigtigere for mig end at underholde.
Jeg er sikker på, at vi har en snarlig sejr.
Farvel og held og lykke.
Men Ikes hære nedlagde ikke våbnene i lang tid.
For at vinde hurtigt og uden at lide alt for store tab -
- iværksatte briterne og amerikanerne en hensynsløs bombning.
De bombede utrætteligt tyske industriområder -
- og udraderede byer fulde af civile.
Deres mål var at knuse Rigets økonomi -
- og nedbryde indbyggernes moral og dermed underminere regimet.
Mellem januar og april 1945 -
- blev 471.000 tons bomber nedkastet over Tyskland.
Køln, Hamburg og Berlin blev ramt.
Vi er de første, der har nået Berlin.
Hvad siger I til at tage tilbage?
I midten af februar ville Churchill bombe Dresden -
- for at vise sovjetterne sin styrke.
Byen opslugtes af flammer.
På under et døgn omkom over 25.000 indbyggere.
En hel by uden krigsindustri -
- og af ringe strategisk betydning blev ødelagt.
Med ødelæggelsen af Dresden steg antallet af flygtninge -
- som forstyrrede den tyske hærs mobilitet.
De allierede ledere beklagede nok Dresden-bombningerne -
- men ikke ret længe.
For Hitlers stædighed drev dem til at fortsætte bombningerne -
- uanset hvad det betød for de civile.
Sidst i marts 1945 udbrød der totalt kaos i Riget.
Der var ikke længere nogen tvivl om krigens udfald.
En tysk officer skrev i sin dagbog:
"Vi nærmer os enden."
"Har vores ledere en kapitulationsstrategi i baglommen?"
"Vore soldater er døde, og vore byer er ødelagte."
"Er der længere en mening med dette?"
En anden skrev: "Kan ingen befale over galningen -
- og slutte det her?"
"Er de stadig generaler? Nej, de er affald."
"Narrehatte. Feje."
Men disse ord til oprør blev i private dagbøger.
Efter at have skrevet disse linjer vendte soldaterne tilbage til kampen.
Tyskland magtede ikke at rejse sig -
- og det resulterede i faldets eskalering.
På Hitlers ordrer gik regimet ind i en ny fase.
Radikalisering vendt mod tyskerne selv.
De, der ikke var parate til at kæmpe, blev henrettet.
I Königsberg henrettedes 80 desertører.
Ofte blev ofrenes lig efterladt i vejkanten fulgt af teksten:
"Jeg er en desertør og nægter at beskytte tyske kvinder og børn."
Landsbyer, hvor hvide flag vajede, blev truet med ødelæggelse.
Radikaliseringen gik endnu hårdere ud over de deporterede.
De allierede hæres fremrykning i vest og russernes i øst -
- fik Himmler til at lukke -
- lejrene og sendte de deporterede på en dødsmarch.
Fangerne gik på vejene, men ikke på vej nogen steder hen.
Man havde ikke mere tid til at gasse dem -
- så de dræbte dem med kulde og sult.
De, der ikke kunne følge med i marchen, fik en kugle i hovedet.
Da de allierede befriede lejrene -
- var de fleste af dem næsten tomme.
Tyskerne efterlod dem, der var for svage til at blive evakueret.
I april 1945 befriede amerikanerne koncentrationslejren Ohrdruf -
- en satellitlejr til Buchenwald.
Eisenhower var lamslået.
"Det var mit livs chok", tilstod han.
Patton kastede op tæt ved et skur.
Eisenhower beordrede indbyggerne i nabobyen til at besøge lejren.
Foran en forbrændingsovn, hvor 200 kroppe blev brændt hver dag -
- besvimede kvinder.
Trods dette tvang officererne tyskerne til at konfronteres -
- med grusomheder, som de havde ladet ske.
På et bord stod lampeskærme lavet af menneskehud.
Der var skrumpehoveder, som en nazist havde samlet på.
Trofæer fra nazismens barbari.
Efter disse grufulde opdagelser skrev en journalist:
"Helvedets porte er åbnet."
Andre lejre blev befriet -
- og flere besøg påtvunget den civile befolkning.
Eisenhower erklærede:
"Det siges, at USA's soldater ikke ved, hvorfor de kæmper."
"Nu ved de i det mindste, hvem de kæmper imod."
Opdagelsen af koncentrationslejrenes helvede chokerede hele verden.
I løbet af ti måneder var das Reich skrumpet ind.
I april indledtes sidste akt.
Berlin, den sidste fæstning, forberedte sig til den sidste kamp.
Den 12. april 1945 -
- fremførte Berlinerfilharmonikerne Wagners "Ragnarok".
På grund af personalemangel måtte børn, kvinder og gamle -
- anført af tusindvis af SS-fanatikere, forsvare hovedstaden.
De byggede forhindringer.
Goebbels arbejdede godt -
- og alle, der forsvarede byen, smilede for propagandaens skyld.
I tilfælde af bagholdsangreb fik alle et gevær -
- eller panserværnsvåben.
Fabrikkerne havde fabrikeret over tre millioner i den sidste tid.
I Berlins gader fik indbyggerne et lynkursus.
Mange tyskere havde stadig tiltro til das Reich.
VORE MURE ER BRUDTE, MEN IKKE VORE HJERTER
ET KÆMPENDE BERLIN HILSER FØREREN
FØRER BEFAL - VI FØLGER
BERLIN FORBLIVER TYSK!
KAPITULERE? NEJ
En ung soldat skrev til sine forældre:
"Jeg kan ikke tro, at Føreren vil ofre os."
"Ingen kan knuse min tro på ham. Han er alt for mig."
Officerer konfiskerede hvide lommetørklæder -
- så de ikke brugtes som tegn på overgivelse.
Nazi standspersoner var tro -
- specielt efter koncertdagen, den 12. april-
- da præsident Roosevelt døde.
Hitler jublede: "Det store mirakel, jeg forudsagde, er indtruffet."
"Krigen er ikke tabt."
Hitler var blændet af sine egne illusioner.
Men håbet varede ikke længe -
- for Den Røde Hær nærmede sig hovedstaden.
Omkring en model af Berlin drøftede sovjetgeneralerne angrebsplanen.
Forsyninger fra øst var endelig ankommet til Oders bredder.
Kampvogne, granater, flyvemaskiner.
42.000 kanoner og granatkastere.
Den 16. april indledtes krigens største artilleriangreb.
TIL BERLIN
1.236.000 granater affyredes.
100.000 tons stål regnede ned over tyskerne.
To millioner mænd nærmede sig Berlin.
Sovjetiske divisioner angreb fra alle sider.
Russerne havde et mål: Rigskancelliet over Hitlers bunker.
Zjukov rykkede frem og led store tab.
Stalin ønskede Berlin helt omringet -
- og at forhindre amerikanerne i at få fordel af sammenbrud -
- og indtage hovedstaden først.
I Berlin skælvede jorden.
Hvert vejkryds blev forsvaret, somme tider af teenagere.
Hitler søgte ly i bunkeren.
Fra dette sidste klip med diktatoren filmet en måned før -
- klippede censuren et stykke ud, der ikke blev vist dengang.
Han kan ikke styre sig og ser ud til at lide af Parkinsons sygdom.
Hitler er en skygge af sig selv.
Men alligevel kom kapitulation aldrig på tale.
Omkring 120 km derfra, den 25. april i Torgau -
- kom endelig den længe ventede dag. Riget blev delt.
Sovjetiske og amerikanske soldater mødtes.
For lederne var det tid til forsigtighed -
- men for soldaterne var det tid til fejring.
Nogle sovjetiske soldater undgik alt for tæt samkvem -
- hvilket kunne have sendt dem til Gulag.
ØST MØDER VEST
I Berlin blev tre millioner fanget i fælden.
Det var nu kun et spørgsmål om overlevelse.
Her og der blev en hest skåret op.
Hvor mægtigt russernes artilleri end var -
- trods en mekaniseret krig, er det infanteriet, der afslutter.
Gade for gade, kælder for kælder.
I de sidste dage forandredes tyskernes motivation.
De sloges ikke længere for Riget, for Føreren eller for nazismen -
- men for at redde sig selv.
Russerne nærmede sig bunkeren, hvor Hitler legede med fantasihære.
Eliten var flygtet fra byen.
Da Goebbels indså nederlaget -
- tænkte han: "I hvilket folk slås mændene ikke for kvinderne?"
"Nationalsocialismens planer og idéer er for ædle for disse typer."
"Disse mennesker fortjener den skæbne, de går i møde."
Samtidig i Italien, den 27. april -
- blev Mussolini fanget, da han forsøgte at flygte. Han blev skudt.
Han og hans elskerindes lig blev skændet af pøblen.
Da Hitler hørte, at Il Duce var død, sagde han:
"Død eller levende. Jeg vil ikke fanges af fjenden."
"Efter min død skal mit lig brændes, så ingen kan finde det."
Den 30. april, dybt nede i sin bunker, tog Hitler sit liv -
- sammen med sin kone, Eva Braun.
Hans chauffør brændte hans krop med omkring 200 liter benzin.
I 12 år havde diktatoren regeret i Tyskland.
Han havde drømt om et 1000-års rige.
Denne fantasi forsvandt i ruinerne af hans hovedstad.
En sidste løgn. I radioen hævdede man, at Hitler var død -
- i spidsen for Berlins heroiske forsvarere.
Den 30. april brød Zjukovs tropper igennem.
Hans soldater indtog Rigsdagen.
Vasilij Grossman skrev: "Jeg vil råbe -
- til alle faldne brødre, der hviler i russisk, ukrainsk, og polsk jord."
"Som sover den evige søvn på ærens mark."
"Kan I høre os, kammerater? Vi gjorde det!"
To dage senere rekonstruerede russerne scenen.
Et fotografi blev taget.
Det historiske billede blev retoucheret -
- fordi man havde overset en detalje:
En af soldaterne havde flere ure på sit håndled.
Men hvor var Hitler? Spørgsmålet pinte russerne.
Soldater fandt et lig, der lignede Hitler -
- men det viste sig at være en dobbeltgænger.
Stalin sendte specialister for at undersøge sagen.
De fandt hr. og fru Goebbels forkullede rester.
Ved siden af dem lå deres seks døde børn.
Få måneder forinden blev de brugt i partiets propaganda.
Deres forældre havde dræbt dem, før de begik selvmord.
Resterne af Hitler blev omsider fundet i et bombekrater.
Da Stalin hørte om Hitlers død, udbrød han:
"Det var enden på skiderikken. Synd, at vi ikke tog ham levende."
Resterne blev i hemmelighed transporteret til Rusland.
End ikke Zjukov, der nød sejren og besøgte uhyrets skjul -
- vidste noget om denne epilog.
Da Hitler var død, blev kapitulation en mulighed for hans efterfølgere.
Den 7. maj i en beskeden skole i det nordøstlige Frankrig -
- godkendte nazisterne en betingelsesløs kapitulation.
Efter signeringen rejste general Jodl sig op og sagde:
"De tyske tropper er nu i de allieredes hænder."
"Gid sejrherrerne vil behandle dem med overbærenhed."
Med pennene, der blev brugt, lavede Ike et V for "Victory".
Men disse billeder blev endnu ikke vist -
- for Stalin var utilfreds med kapitulationen.
Kremls magthavere meddelte:
"Det sovjetiske folk bar krigens største byrder på sine skuldre."
Stalin krævede endnu en underskrift den følgende dag i Berlin.
Den 8. maj kom franske, tyske amerikanske og britiske delegerede -
- til en by i ruiner.
I Zjukovs hovedkvarter i udkanten af Berlin -
- ventede man feltmarskal Keitels ankomst.
Da han kom ind i lokalet, besvaredes hans hilsen ikke.
Delegationerne underskrev alle fem kapitulationsakter.
General de Lattre skrev under for Frankrig.
Det var kl. 23.00 den 8. maj. Men klokken var allerede 01:00 i Moskva.
Sovjetterne dokumenterede datoen som den 9. maj.
Men kapitulationen indebar ikke afslutningen på tragedien.
Krigsafslutningen blev efterfulgt af en bølge af selvmord.
Ud over spidser som Himmler -
- begik tusindvis af anonyme tyskere selvmord -
- endda hele familier -
- i frygt for sovjetterne eller for at følge Hitler til den anden side.
Før krigen havde Hitler lovet tyskerne:
"Giv mig ti år, og I vil ikke kunne genkende Tyskland."
Han holdt ord.
"Det er forbi! Det er forbi!"
Jublen lød i byer over hele verden -
- da de fejrede sejren.
Folket hyldede befrielsen, som de havde ventet længe på.
Men glæden dæmpedes af alvoren.
De nazistiske grusomheder ville ikke blive glemt på én dag.
Lidelserne efterlod sig sår, der aldrig heles.
Nazismen havde bragt ondskaben til et helt nyt niveau.
Udryddelse jøderne, massakrer på civile -
- og tortur af modstandsfolk -
- vil for evigt hjemsøge menneskehedens bevidsthed.
Men kontinentet må rejse sig igen.
Ødelagte byer må genopbygges.
De millioner, der flygtede fra deres hjem, må vende hjem.
Dette var efterkrigstidens enorme udfordringer.
Ud af dette kaos, som nazisterne forvoldte -
- skulle en ny æra trods alt opstå.
Tekster: Søren Knak