Den 8 maj 1945. Äntligen lyfts mörkrets slöja.
Folk runt om i Europa och världen firade.
Seger över Nazityskland.
Efter landstigningen i Normandie i juni 1944-
-tog det nästan ett helt år att vinna kriget.
Inför det stundande nederlaget blev Adolf Hitler alltmer besluten-
-om att kämpa in i det sista.
Medan hans tredje rike föll runt omkring honom-
-bara ökade krigföringens brutalitet och nazisternas fanatism.
De elva månaderna, andra världskrigets brutalaste period-
-lämnade efter sig ärrade hjärtan och en ärrad historia.
Sommaren 1944 var landstigningen i Normandie lyckad.
Samtidigt släppte Stalin lös sin enorma armé på den östra fronten.
De allierade väntades segra till jul.
I december, till deras förvåning-
-beordrade Hitler en omfattande motattack.
Den misslyckades, men Hitler vägrade ge upp.
Krigets sista fem månader kom att bli de grymmaste.
Den 1 januari 1945 lanserade Hitler Operation Nordwind.
Han använde alla sina plan-
-i ett försök att utplåna flygvapnet som besegrat honom i Ardennerna.
Men de allierade vann denna strid.
Tyskarna tog nederlaget hårt-
-men Hitler, med sin entusiastiska stil, övertygade dem om att hålla ut.
Jag vill att varje tysk gör sin plikt ända till slutet.
Han måste acceptera de uppoffringar som väntas av honom.
Jag vill att invånarna ska tillverka vapen för denna strid.
Och jag vill att bönderna ska äta så lite bröd som möjligt-
-så att maten kan gå till soldaterna och arbetarna.
Jag vill att alla kvinnor ska stötta denna kamp-
-som de har gjort hittills med extrem fanatism.
En tysk kvinna skrev: "De senaste månaderna"-
-"har jag varit nära gråten varje gång jag hört Hitler på radion."
"Vi ville inte se tecknen som blev allt tydligare."
"De pekade på förlust."
"Innerst inne fruktade vi den hemska sanningen."
Under tiden i öst, tog den röda armén tillbaka initiativet.
Nya förnödenheter hade nått trupperna längs floden Wista.
Men det hade inte gått obemärkt förbi.
I Tyskland slog general Guderian larm.
Han ville omgruppera trupper vid den östra fronten-
-för att möta en sovjetisk attack.
Men Hitler vägrade höra på det örat och skrattade åt "hotet".
"Den största bluffen sen Djingis Khan! Vems idiotiska idé är detta?"
Till och med Himmler vägrade inse.
"Jag tror inte att ryssarna kommer att attackera."
General Guderian försökte övertyga sina överordnade.
Hitler upprepade: "Det här är idiotisk information."
"Den som skrev den borde låsas in på ett dårhus."
Hitler slog dövörat till och stängde in sig i sin egen värld.
Som Guderian hade förutspått, i mitten av januari 1945-
-skickade först Konev och sen Zjukov sina arméer över floden Wista.
Ändlösa rader med stridsvagnar-
-avancerade längs fronten på över 900 kilometer-
-som sträckte sig från Östersjöns kust till Polens hjärta.
Det var en förödande attack. Den ryska ångvälten var igång igen.
Striderna var så högljudda att till och med Zjukov höll för öronen.
För Stalin var offensiven ovärderlig.
Om några veckor skulle han träffa Churchill och Roosevelt i Jalta.
Han ville inte tappa greppet om Polen.
Den 17 januari 1945-
-fem månader efter att uppresningen inleddes-
-intog röda armén den polska huvudstaden.
De fann en spökstad.
Det fanns ingen kvar att motstrida ockupationsmaktens auktoritet.
De polska kommunisterna tog enkelt över styret.
Sovjeterna paraderade för att fira en seger-
-som kom lite för sent.
Efter att ha befriat Warszawa den 27 januari 1945-
-upptäckte sovjeterna rikets största hemlighet.
Ett läger stort som en stad omgivet av taggtråd.
Auschwitz-Birkenau.
Lägret hade evakuerats av SS bara tio dagar innan.
Alla vakter hade flytt.
Sovjeterna fann 7 000 deporterade övergivna där.
7 000 överlevande av över en miljon mördade.
Innan de åkte försökte nazisterna utplåna bevisen för sina brott.
De sprängde gaskamrarna och krematorierna.
Men dessa dödsfabriker utgjorde också ett centrum för plundring.
Sovjeterna hittade hundratusentals klädesplagg.
Tiotusentals skor.
I ett skjul upptäckte de sju ton människohår.
I januari 1945-
-var kring 550 läger fortfarande aktiva runt om i riket.
Trots nederlaget förblev utrotningen av Europas judar-
-nazisternas främsta mål.
För de allierade var befrielsen av lägren inget man prioriterade.
Särskilt som journalisternas skildringar var så förbluffande.
Många i väst vägrade tro på dem.
Då den brittiske reportern Werth-
-kom till lägret Majdanek i juli 1944-
-skrev han genast en artikel om hur dödsmaskinerna fungerade.
Gallringen, gaskamrarna, krematorierna.
Benen som maldes ned till gödsel för kålfälten i närheten.
Men BBC och New York Herald Tribune tvivlade på hans ord.
Många städer befriade av den röda armén vilade på massgravar.
För nazisterna var judarna och polackerna-
-inget mer än slavar eller gödsel.
På 15 dar hade Zjukov och hans män täckt 350 kilometer.
Nazisterna hade aldrig kunnat vänta sig ett så snabbt avancemang.
General Guderian skrev:
"Den ryska tidvågen antar katastrofala proportioner för oss."
"Men tyskarna fortsätter strida."
"Främst för att de är rädda."
Den röda armén hade uppvisat ett särskilt barbariskt beteende.
Hela byar kunde brännas ned.
Stalins armé plundrade skamlöst i detta överflödets land.
Radioapparater, kastruller, klockor.
En sovjetisk soldat skrev: "Tyskarna övergav allt"-
-"och våra män har invaderat husen. Allt står i lågor."
"Dun från kuddar och madrasser flyger runt överallt."
"Alla, från fotsoldat till general bär på stöldgods."
"Den här stan har korsfästs."
"Tyskarna gör rätt i att fly undan oss, som pesten."
Alla misstänkta nazister riskerade att skjutas.
Nästan 100 000 tyskar avrättades.
En sovjetisk soldat noterade:
"Den tyska modern borde förbanna den dan hon födde en son."
"Låt dem uppleva det de ville utsätta andra för."
I Östpreussen ockuperade sovjeterna kortvarigt Nemmersdorf.
Invånarna massakrerades, en våldsorgie fick fart.
Flera kvinnor lär ha korsfästs, nakna, på dörrar till lador.
Den röda armén insåg omfattningen av nazisternas grymheter.
Miljontals krigsfångar svalt ihjäl och miljontals civila mördades.
Ryssarna hittade lägren i Majdanek, Auschwitz och Treblinka.
Efter att ha förlorat 20 miljoner landsmän var de hämndlystna.
Propagandisten Ilya Ehrenburg skrev i månader i tidningen Röda stjärnan:
"Har du inte dödat en tysk idag har dan varit bortkastad."
"Döda tyskarna. Det begär din gamla mor av dig."
"Barnen bönfaller er: döda tyskarna."
"Det är vad ditt hemland begär av dig."
"Soldaterna avancerar inte ensamma mot Berlin."
"Med dem finns skyttegravar, massgravar"-
- "och raviner fulla av oskyldiga."
"Kålfälten i Majdanek och träden i Vitsebsk"-
-"där tyskarna hängde så många ogynnsamma."
"Stövlar, små skor och sandaler som tillhört de mördade barnen"-
- "vandrar jämsides dem till Berlin."
Den röda armén blev expert på att nära hat.
Och fiendens kvinnor stod i fokus.
Våldtäkt blev ett krigsvapen.
En ung sovjetisk officer minns:
"Kvinnor, mödrar och barn, låg på båda sidor om vägen."
"Framför dem stod högljudda grupper med män med byxorna nere."
"Våra män sköt kvinnorna som försökte rädda sina barn."
"Leende officerare stod bredvid och såg till att alla soldater deltog."
Stalin ursäktade personligen dessa brott:
"Föreställ er en man som stridit från Stalingrad till Belgrad"-
-"som sett sitt hemland slås i spillror."
"Hur kan en sån man reagera normalt?"
"Borde inte han få roa sig med en kvinna efter såna fasor?"
Runt om i det tyska territoriet-
-tros närmare två miljoner kvinnor ha våldtagits.
Efter en tids tvekan-
-publicerade naziregimen dessa grymheter.
Hur betedde sig soldaterna mot kvinnorna i ert område?
Man kan inte ens kalla dem för soldater.
Alla betedde sig likadant. De var fulla varje dag.
De våldtog alla kvinnor.
Alla från flickor på 13 år till en gammal dam på 68 år.
En 68 år gammal kvinna våldtogs brutalt mitt framför mig.
Kvinnorna här, då?
Min 60-åriga mor våldtogs brutalt.
De sovjetiska truppernas framfart spred panik bland de civila.
Hundratusentals tyskar flydde-
-mitt i en särskilt bister vinter.
Tusentals rädda män och kvinnor flydde till tågstationer och hamnar.
I januari 1945 klev närmare 8 000 tyskar ombord Wilhelm Gustloff.
Det sänktes av en sovjetisk ubåt.
Över 5 000 människor försvann bland vågorna.
Tre gånger fler än de som omkom ombord Titanic.
I februari 1945-
-hade fyra miljoner tyskar, åtta och en halv enligt somliga-
-lämnat sina hem.
50 000 anlände till Berlin dagligen.
Medan flyktingar täppte igen vägarna-
-stannade sovjettrupperna-
-kring 80 km från Berlin längs floden Oders stränder.
Zjukovs offensiv hade lyckats.
Totalt hade tyskarna 350 000 döda.
Efter att ha erövrat merparten av Polen och visat sin makt i sydöst-
-kom Stalin med trumfkort på hand till konferensen i Jalta.
Varken president Roosevelt som var sjuk-
-eller premiärministern Churchill-
-vars land var slitet efter fem års krig, stod upp mot honom.
De tre kom överens om att dela in Tyskland i fyra ockuperade zoner.
Till väst fanns ett sista hinder.
Den sista naturliga barriären i Tyskland - floden Rhen.
Alla broar hade sprängts av tyskarna.
Fältmarskalk Montgomery hoppades vara den första att korsa floden-
-men amerikanerna hann före.
En enhet i den amerikanska armén-
-fann bron intakt i Remagen nära Bonn.
Tyskarna hade ännu inte detonerat sprängladdningarna de riggat upp.
Amerikanerna etablerade ett brohuvud vid flodens östra del.
En rasande Hitler beordrade att de ansvariga skulle skjutas.
Under tiden skickade Patton de sina över längre söderut-
-utan att informera överordnade.
Han spred redan panik på tyskt område.
Monty hade drömt om att komma först till Tyskland.
Men han ledde den största offensiven.
Han hade ansvaret för 1 250 000 soldater.
Man hade lärt sig en läxa i Arnhem.
Nedsläppsplatserna för fallskärmsjägarna var exakta.
Brittiska trupper tog sig djupt in-
-och tillfångatog allt yngre soldater.
Söderut avancerade även franska trupper under de Lattres ledning.
De stred på tysk mark jämsides amerikanerna.
De allierade fick äntligen sin chans.
De kunde äntligen invadera riket.
Det var goda nyheter för dem, men inte för Stalin.
Så fort han fick höra detta beordrade han Zjukov att inta Berlin-
-för att inte amerikanerna skulle hinna före.
Då Rhen hade korsats sjönk det tyska försvaret.
Hitler hade valt att fokusera sina trupper i öst.
Han hade uttömt redan bristande resurser-
-i den dyra Ardenneroffensiven.
Nu, i vissa städer, istället för att slåss till slutet-
-vajade man med vit flagg.
De allierade avancerade.
Churchill fortsatte sporra amerikanerna.
"Vi kämpar vidare och möter ryssen så långt österut som möjligt."
Berlin låg i Sovjets ockupations- zon enligt Jaltakonferensen.
Även om USA intog stan skulle de tvingas dra sig tillbaka senare.
De skulle inte acceptera de eventuella hundratusen döda-
-bara för en prestigefråga.
Sådana mänskliga frågor hindrade inte Stalin.
Så Eisenhower valde att inte attackera Berlin.
Hans trupper fick till och med ta igen sig och roa sig ett tag.
Marlene Dietrich hälsade på.
Hej, pojkar.
Att få dela underhållningen med er idag-
-är viktigare för mig än att underhålla.
Jag är säker på att vi har segern inom räckhåll.
Farväl och lycka till.
Men vapenvilan varade inte länge.
För att vinna fort utan att lida alltför stora förluster-
-lanserade britter och amerikaner en hänsynslös bombning.
De bombade outtröttligt tyska industriområden-
-och utplånade städer fulla med civila.
Deras mål var att krossa rikets ekonomi-
-och bryta ned invånarnas moral och därmed underminera regimen.
Mellan januari och april 1945-
-fälldes 471 000 ton bomber över Tyskland.
Köln, Hamburg och Berlin drabbades.
Vi var först att nå Berlin.
Vad sägs om att åka tillbaka?
I mitten av februari ville Churchill bomba Dresden-
-för att visa sovjeterna sin styrka.
Staden slukades av lågor.
På under ett dygn omkom över 25 000 invånare.
En hel stad utan krigsrelaterad industri-
-och av ringa strategiskt värde förstördes.
Förstörelsen av Dresden ökade antalet flyktingar-
-och störde den tyska försvarsmakten rörelse.
De allierade ledarna må ha ångrat Dresden-
-men inte länge.
För Hitlers envishet drev dem att fortsätta-
-oavsett vad det betydde för de civila.
I slutet av mars 1945 utbröt totalt kaos i riket.
Det rådde inte längre nån tvekan om krigets utkomst.
En tysk officer skrev i sin dagbok:
"Vi närmar oss slutet."
"Har våra ledare någon reservplan i bakfickan?"
"Våra soldater är döda och våra städer är förstörda."
"Finns det längre någon mening?"
En annan skrev: "Kan ingen överbemanna galningen"-
-"och sätta stopp för detta?"
"Är de fortarande generaler? Nej, de är sopor."
"Mjäkiga. Fega."
Men dessa ord stannade på papperet i privata dagböcker.
Efter att ha skrivit dessa rader återvände soldaterna till striden.
Tyskland lyckades inte resa sig-
-och det resulterade i nya bottennoteringar.
På Hitlers order lanserade regimen en ny fas.
Radikalisering mot tyskarna själva.
De som inte var beredda att strida avrättades.
I Königsberg avrättades 80 desertörer.
Ofta lämnades offrens lik vid vägkanten ihop med texten:
"Jag är en desertör och vägrar skydda tyska kvinnor och barn."
Byar där vita flaggor vajade hotades med förstörelse.
Men denna radikalisering gick ännu hårdare åt de deporterade.
De allierade arméernas framfart i väst och sovjeternas i öst-
-fick Himmler att stänga lägren-
-och skickade ut de deporterade på en dödsmarsch.
Fångarna var ute, men de var inte på väg nånstans.
Man hade inte längre tid att gasa ihjäl dem-
-så de dödade med kyla och hunger.
De som inte orkade marschera fick en kula i huvudet.
Då de allierade befriade lägren-
-var de flesta av dem nästan tomma.
Tyskarna hade bara lämnat kvar de som var för svaga för att evakueras.
I april 1945 befriade amerikanerna koncentrationslägret Ohrdruf-
-ett satellitläger till Buchenwald.
Eisenhower var överväldigad.
"Det var mitt livs chock", erkände han.
Patton kräktes nära ett skjul.
Eisenhower beordrade att invånarna i grannstaden skulle besöka lägret.
Framför en krematorieugn där 200 kroppar om dan brändes-
-svimmade kvinnor.
Trots detta tvingade officerarna tyskarna att konfrontera-
-grymheterna som de låtit ske.
På ett bord stod lampskärmar gjorda av människohud.
Där fanns tatuerad hud och krympta huvuden som en nazist samlat på.
Nazisternas brutala troféer.
Efter dessa fasansfulla upptäckter skrev en journalist:
"Helvetets portar har öppnats."
Andra läger befriades-
-och fler besök påtvingades den civila befolkningen.
Eisenhower förkunnade:
"Det sägs att USA:s soldater inte vet varför de strider."
"Nu vet de åtminstone mot vem de strider."
Upptäckten av koncentrationslägrens grymheter chockade hela världen.
I tio månader hade riket krympt.
I april inleddes den sista akten.
Berlin, den sista fästningen, väntade på den ultimata striden.
Den 12 april 1945-
-framförde Berlinerfilharmonikerna Wagners Ragnarök.
För att kompensera personalbristen försvarade barn, kvinnor och gamla-
-ledda av tusentals SS-fanatiker, huvudstaden.
De byggde upp hinder.
Goebbels gjorde ett bra jobb-
-och alla som försvarade stan gjorde det med ett leende för propagandan.
För att gillra bakhåll utrustades alla med gevär-
-eller pansarvärnsvapen.
Fabrikerna hade spytt ut över tre miljoner de senaste månaderna.
På Berlins gator fick invånarna en snabbkurs.
Många tyskar trodde fortfarande på sitt rike.
VÅRA MURAR HAR BRUSTIT, INTE VÅRA HJÄRTAN
ETT STRIDANDE BERLIN HÄLSAR FÜHRERN!
VI FÖLJER DINA ORDER, FÜHRER!
BERLIN FÖRBLIR TYSKT!
GE UPP? NEJ!
En ung soldat skrev till sina föräldrar:
"Jag kan inte tro att Führern skulle offra oss."
"Ingen kan kväsa min tro på honom. Han är allt för mig."
Vissa officerer konfiskerade vita näsdukar-
-för att inte kunna användas till att ge upp.
Nazidignitärer trodde ännu-
-särskilt den 12 april, dagen för konserten-
-då president Roosevelt dog.
Hitler jublade: "Det stora miraklet jag förutspådde har blivit sanning."
"Kriget är inte förlorat."
Hitler förblindades av sina egna illusioner.
Men hoppet varade inte länge-
-för den röda armén närmade sig huvudstaden.
Kring en modell av Berlin diskuterar sovjetgeneraler attackplanen.
Förnödenheter från öst hade äntligen anlänt till Oders stränder.
Stridsvagnar, granater, flygplan.
42 000 gevär och granatkastare.
Den 16 april inleddes krigets största attack.
FÖR BERLIN
1 236 000 granater avfyrades.
100 000 ton stål regnade över tyskarna.
Två miljoner män närmade sig Berlin.
Sovjettrupper attackerade från alla håll.
Ryssarna hade ett mål: rikskansliet under vilket Hitlers bunker låg.
Zjukov avancerade och led enorma förluster.
Stalin ville omringa Berlin helt-
-och hindra amerikanerna från att tjäna på en tysk kollaps-
-och inta huvudstaden först.
I Berlin skälvde marken.
Varje skiljelinje försvarades, ibland av tonåringar.
Hitler sökte skydd i bunkern.
Från detta sista klipp av diktatorn filmat en månad innan-
-klippte censorn bort en bit som inte visades då.
Han kan inte kontrollera sig och tycks lida av Parkinsons sjukdom.
Hitler är en skugga av sitt forna jag.
Men ändå kom kapitulation aldrig på fråga.
Kring 120 km därifrån, den 25 april i Torgau-
-kom äntligen den efterlängtade dagen. Riket delades upp.
Sovjetiska och amerikanska soldater träffades.
För ledarna var det en tid för försiktighet-
-men för soldaterna var det en tid för firande.
Vissa sovjetiska soldater undvek alltför nära umgänge-
-som skulle ha skickat dem till arbetslägren.
ÖST MÖTER VÄST
I Berlin fångades tre miljoner i fällan.
Det var nu en fråga om överlevnad.
Här och var styckades en häst.
Hur mäktigt sovjeternas artilleri än varit-
-trots ett mekaniserat krig, är det infanteriet som avslutar det hela.
Gata för gata, källare för källare.
Under dessa sista dagar förändrades tyskarnas motivation.
De stred inte längre för sitt ärade rike, för sin Führer eller nazism-
-utan för att rädda sig själva.
Ryssarna närmade sig bunkern där Hitler lekte med fantasiarméer.
Eliten hade flytt stan.
Då Goebbels insåg nederlaget-
-undrade han: "Vad gör man med folk vars män inte slåss för kvinnorna?"
"Nationalsocialismens planer och idéer är för nobla för såna typer."
"Dessa människor förtjänar ödet de nu går till mötes."
Samtidigt i Italien, den 27 april-
-tillfångatogs Mussolini då han försökte fly. Han sköts.
Hans och hans älskarinnas lik skändades av pöbeln.
Då Hitler hörde att Il Duce hade dött sa han:
"Död eller levande vill jag inte hamna hos fienden."
"Efter min död ska min kropp brännas så att ingen kan hitta den."
Den 30 april, djupt inne i sin bunker, tog Hitler sitt liv-
-tillsammans med sin fru, Eva Braun.
Hans chaufför brände hans kropp med kring 200 liter bensin.
I tolv år hade diktatorn regerat i Tyskland.
Han hade drömt om ett tusenårigt rike.
Denna fantasi kollapsade liksom hans huvudstad.
En sista lögn. På radion hävdade man att Hitler hade dött-
-i spetsen för Berlins djärva försvarare.
Den 30 april bröt Zjukovs trupper sig igenom.
Hans soldater intog riksdagshuset.
Vassili Grossman skrev: "Jag ville ropa"-
-"åt stupade bröder som vilar i rysk, ukrainsk, vitrysk och polsk mark."
"Som sover den eviga sömnen på ärans fält."
"Hör ni oss, kamrater? Vi gjorde det!"
Två dagar senare rekonstruerade ryssarna scenen.
Ett fotografi togs.
Den historiska bilden fick korrigeras-
-för man hade missat en detalj:
En av soldaterna bar flera klockor på sin handled.
Men var fanns Hitler? Frågan plågade ryssarna.
Soldater hittade ett lik som liknade Hitler-
-men det visade sig vara en dubbelgångare.
Stalin skickade dit specialister för att undersöka.
De hittade herr och fru Goebbels förkolnade rester.
Bredvid dem låg deras sex döda barn.
För bara några månader sen användes de som propaganda.
Deras föräldrar hade mördat dem innan de begick självmord.
Hitlers kvarlevor hittades slutligen i en bombkrater.
Då Stalin hörde om Hitlers död utbrast han:
"Det var slutet för den jäveln. Synd bara att vi inte tog honom levande."
Kvarlevorna transporterades i hemlighet till Ryssland.
Inte ens Zjukov som njöt av segern och besökte monstrets lya-
-visste nåt om denna epilog.
Då Hitler var död blev kapitulation ett alternativ för hans efterträdare.
Den 7 maj i en blygsam skola i nordöstra Frankrike-
-godkände nazisternas representanter en villkorslös kapitulation.
Efter underteckningen ställde sig general Jodl upp och sa:
"Tyska trupper vilar nu i de allierades händer."
"Jag hoppas att segrarna behandlar dem generöst."
Med pennorna som användes bildade Ike ett V för "Victory".
Men dessa bilder visades ännu inte-
-för Stalin var missnöjd med kapitulationen.
Kremls makthavare förkunnade:
"Det sovjetiska folket bar krigets största börda på sina axlar."
Stalin krävde en andra underteckning därpåföljande dag i Berlin.
Den 8 maj kom amerikanska, franska, tyska och brittiska delegationer-
-till en stad i spillror.
I Zjukovs högkvarter, i utkanten av Berlin-
-väntade man på fältmarskalk Keitels ankomst.
Då han klev in i rummet besvarade ingen hans hälsning.
Delegationerna undertecknade alla fem kapitulationshandlingar.
General de Lattre skrev under för Frankrike.
Det var klockan 23.00 den 8 maj. Men klockan var redan 01.00 i Moskva.
Sovjeterna dokumenterade datumet som den nionde maj.
Men kapitulationen innebar inte slutet på tragedin.
Krigsslutet följdes av en våg av självmord.
Utöver höjdare som Himmler-
-tog tusentals anonyma tyskar livet av sig-
-ibland hela familjer-
-i fruktan för sovjeterna eller för att följa Hitler till andra sidan.
Före kriget hade Hitler lovat tyskarna:
"Ge mig tio år, så kommer Tyskland att vara oigenkännbart."
Han höll ord.
"Det är över! Det är över!"
Jublet ljöd i städer runt om i världen-
-då de firade segern.
Folket hyllade befrielsen som de väntat på så länge.
Men glädjen dämpades av allvar.
Nazismens grymma sidor skulle inte glömmas i första taget.
Lidandet lämnade efter sig sår som aldrig läker.
Nazismen hade tagit ondskan till en helt ny nivå.
Utrotningen av judarna, massakreringen av de civila-
-och torteringen av motståndarna-
-skulle för evigt hemsöka mänsklighetens medvetande.
Men kontinenten måste komma på fötter igen.
Förstörda städer måste återuppbyggas.
De miljoner som flytt sina hem måste återvända hem.
Det var efterkrigstidens enorma utmaningar.
Ur detta kaos som nazisterna ställt till med-
-skulle en ny era, trots allt, uppstå.
Text: Isa Lydman