Gabrielle?
- Gabrielle, våkn opp. - Nei, la meg sove.
- Kom igjen, Gabrielle. - Hva er klokken?
Syv. Willy kommer i dag.
Reisen hit tar lang tid.
- Og hvordan er Paris nå for tiden? - Byen er helt elektrisk.
Det kryr av kunstnere og poeter, og alle prøver å si noe dypt.
De fleste av dem er for unge eller gale, men det blir jo ganske livlig.
- Vi skal gå i teater. - Ja. "La Tosca".
Jeg så premieren. Det er ikke verdt det.
Sarah Bernhardt gjør sitt beste, men det er ekstremt melodramatisk.
- Kanskje jeg får ha min egen mening. - Ja. Men en bok kan du kaste.
Men dårlig scenekunst er som et tannlegebesøk.
Du må bare sitte der mens de borer i kraniet ditt.
Helt riktig, Willy. En smertelig affære.
Det hadde jeg nesten glemt.
- En liten gave. - Tusen takk.
Den skal snus på hodet.
Pent.
Farvel.
- Sido, jeg går en tur. - Skift kjole først.
- Jeg blir på stien. - Skift. Skatt, vi går inn.
En god mann. Med et visst ry, ja, men han roer seg nå.
- Skrev du brevet til faren hans? - Jeg begynner stadig på ny.
Men jeg får det ikke ferdig. I de kretsene må piker ha medgift.
Så avlyser de. Verden går ikke under for det.
Men hun. Han er forelsket. Han var på besøk fire ganger i år.
Og hvis han ikke forstår henne?
- Kan jeg gå ut nå? - Ja, men plukk solbær.
- Jeg baker terte. Ikke vær sen. - Nei.
- Hvor er du? - Her borte.
Håret ditt er fenomenalt.
Landsbyen kaller meg "jenta med håret".
Det tror jeg så gjerne. Du er sikkert berømt i landsbyen.
Hvor mye tid har vi?
Rundt 40 minutter, så må jeg gå til stasjonen.
Gabrielle, du aner ikke hvor lykkelig jeg er.
- Det er jeg også. - Jeg forguder deg.
Kjære Willy. Mens jeg gikk hjem, skinte solen gjennom trærne.
Hjertet mitt ble fylt med en slags herlig stolthet.
Du kjenner så mange vakre kvinner i Paris, så noe må jeg jo ha.
Jeg vil våkne ved siden av deg-
- og vite at dagen tilhører oss. At vi kan forsyne oss av livet.
Vi kommer til å være udelt og lykkelige, min elskede.
Pust inn.
Sånn.
- Er du ferdig? - Ikke ennå.
- Hva syns du, Matilde? - Den er fin.
Vi får prøve å være der før det er slutt.
- Hvor er den nye kjolen? - Jeg fikk ikke puste.
Den kostet meg 267 franc. Liker du den ikke?
Jeg vet at du liker den. Vi får den lagt ut.
- Hva er det? - Jeg tror det er tannkrem.
Få se.
Sånn. Perfekt. La oss gå inn.
- Det er et monster. - Så, så. Det skal jo tas ned igjen.
Der har vi Willy. Eiffels tårn. For eller imot?
For, om enn misunnelig på at denne enorme ereksjonen er en annens.
- Hvordan går det, greve? - Utmerket, takk.
Ramp. Jeg ser De har tatt med en foreldreløs slektning.
- Hemmelig kjærlighetsbarn. - Festlig.
Tillat meg å presentere min kone Gabrielle-Sidonie Colette.
- Gleder meg. - Så hyggelig. Eller overraskende.
De, min kjære, har fanget den sleipeste ålen.
- Så, så, Arman. - Hvordan klarte du det?
Jeg er ikke sikker.
- Hvor er De fra, kjære? - Saint-Sauveur-en-Puisaye.
- Det ligger i Bourgogne. - Jaså. Er kjolen sydd der?
- Har De flyttet på Dem, Willy? - Ikke ennå, greve.
- Hvordan møtte dere hverandre? - Fedrene våre var i hæren sammen.
- Gift? De ville dagene er over. - Tvert imot. De har nettopp begynt.
Willy, gudskjelov at De er tilbake. Den novellen.
Veber, dette er min kone Gabrielle.
En fornøyelse. Den må leveres på tirsdag, og De har ikke gitt meg...
- Underholder du deg selv litt? - En enkel fortelling på 800 ord.
Stakkars deg.
Du savner jord og gress, du.
Det er gardenia, hva? Og det? Det er vel kalla? Utsøkt duft.
Hva syntes du om salongen?
Jeg likte skilpadden. Jeg tenkte den kjedet seg like mye som meg.
Det skremte nok mer enn det kjedet deg.
Nei. Alle var overfladiske og pretensiøse.
Nei, du tar feil av dem.
De er ikke pretensiøse. De bare overdriver.
Målet er å være seg selv, men litt overstadig.
Å vise personlighet med stor P. Det kan du også.
- Den søte piken fra landet. - Hadde den kvinnen stor P?
- Hvilken kvinne? - Hun i den røde kjolen.
Nicole D'Allier?
Bare en flørt. Det betød ikke noe.
- Hvorfor gjøre det da? - Tidtrøyte. For ikke å kjede seg.
Du, glem dem.
Har du hørt siste nytt?
Willy er lykkelig gift!
Han drar hjem med sin yndige brud som han elsker høyt.
- God morgen, monsieur Veber. - God morgen, Matilde.
- God dag, Veber. - Gabrielle. Det er så kaldt ute.
Ikke vet jeg, jeg har husarrest. Schwob er der inne alt.
"Humoren og livligheten drukner i en fryktelig, operatisk sump.
Den utløser gift i menneskesjelen-
- og etterlater publikum kvalme, som etter en dårlig østers."
Litt vel ekstremt. Jeg syns slutten var ganske rørende.
- Ingen silkehansker. Veber. - Willy. Schwob.
Skriv inn tilleggene og lever det på L'Echo innen kl. seks.
Fabrikken brenner. Vi brenner! Jeg har en fabelaktig idé.
Eller, den kunne være det. Jeg vil utgi en roman.
Willy har historier og anmeldelser. Og nå har Willy en roman.
Litterær nok for åndseliten, snuskete nok for den gemene hop.
- Eller omvendt. - Og hvem skal skrive den?
Du skal.
Skriver De også for ham?
Har han dratt Dem inn i skrivefabrikken alt?
- Det er bare brev. - De er nidkjær. Streng.
- Jeg stryker mye, mener De. - Ja.
Willy skriver dem av, så det blir med hans håndskrift.
Ingen skriver som monsieur Willy.
Først møter vi henne, Monna. Beundrerne løfter henne rundt.
Hun er 18, lekker, farlig og fra rennesteinen.
Hun fortærer menn. Hun går aldri med korsett.
Og så han, vår helt. Renaud. Han er forfatter. Et geni.
Hun forfører ham i sitt krypinn.
De deler kjødelig ekstase i fem hele dager.
Etter det har hun taket på ham. Hun forstår hans nedrigste laster.
Kan han flykte tilbake til sine moralske venner og sin karriere?
Eller synker han til bunns i hennes giftige favntak?
Glemmer han forfatterskapet og forgår i en seksuell hengemyr?
- Ypperlig. - Det vil det bli.
- Hvor lang tid vil det ta? - To-tre måneder.
Uker, Veber. Bare noen uker. Skriv fire timer om gangen.
Jada, jada. Ha det, Gabrielle. Står jeg fast, kommer jeg hit.
Ja da, men skriv fort. La oss få inn litt penger.
Javisst. Ja.
Gud, for et kaos. Tenk å arbeide under sånne forhold. Det rene kaos.
Du ektet direktøren i en litteraturfabrikk. Katastrofe.
Du ektet en pengelens landsens pike.
Vi er fortapt.
Perfekt.
Men hva med: "Kontrakten De sendte meg er særs rimelig, -
- men kommer dog til kort angående penger."
Blås opp ballongen før du stikker den. Det smeller mer.
Willy...!
Intimitet i full utvungen råhet.
Jeg har møter. La oss møtes på La Mascotte klokken ni. Nei, ti.
Takk, madame D'Arsay.
Nei, det er ikke sant.
278 pluss 34.
- Det er 571 på en måned, Lotte. - Skal jeg se billig ut, eller?
For det beløpet kan jeg gå til gledespiker fem ganger om dagen.
Min kjære. Du har kommet for å hente meg.
Hun er ingen løsaktig dame. De skrev jo et stykke om henne.
Et elendig stykke, men likevel. Hvem i helvete skrev det brevet?
- Det blåser jeg i. - Gabrielle, hun er ikke din rival.
Jeg lover å aldri se henne igjen, men det er sånt menn gjør.
Vi er det svake kjønn. Vi er slaver av vårt begjær.
- Og her i byen godtar folk... - Vrøvl! Jeg godtar det ikke.
Du har løyet. Jeg ber deg aldri om noe fordi vi ikke har penger.
- Det er sant også. - For du har brukt dem på henne!
Og så, når du legger deg-
- og jeg rører deg og kysser deg, så sier du at du er for trett.
- Nei. Nei. - Jeg har vært for fjern.
- Jeg gjør det godt igjen. - Våg ikke å røre meg.
Gabrielle, jeg...
Jeg oppga arven min for deg. Friheten min!
Dra til helvete!
Å nei...! Maur.
- Det må være honningdugg. - Det er klebrig.
- Mellus må ha sugd all sevjen. - Vi trenger marihøner.
Eller en edderkopp. Jeg har en stor på soverommet.
Jeg kan fange den og sette den i arbeid her ute.
Har du noen gang følt at du bare spilte en rolle, Sido?
- På hvilken måte? - Som kone. Eller mor.
Som om det var noe helt utvendig?
Noen ganger som kone. Aldri som mor.
Er han god mot deg, Gabri?
Hva er det, kjære?
Ikke noe er som jeg forestilte meg det.
Kom her.
Lille venn.
Ingen kan ta fra deg det du er.
Det er du for sterk til. Det har du alltid vært.
Ikke stol på andre enn deg selv.
Neida.
Hva har han gjort som du er lei for?
Ikke noe. Ikke noe. Jeg må bare venne meg til alt.
Jeg må venne meg til ekteskapet.
La heller ekteskapet venne seg til deg.
- Er du glad for at du er her? - Ja.
Det får byen til å virke enda mer frastøtende.
- Har du overhode savnet meg? - Nei, egentlig ikke.
Livet er fryktelig uten deg.
Det er dødt. Jeg er ikke meg selv uten deg. Alt er så meningsløst.
Jeg kan ikke engang skrive mer.
Du betyr mer for meg enn alle kvinner i Paris.
Har du prøvd alle?
- Vær så snill, ikke hån meg. - Du håner da alle andre.
Sant, men det er bare pjatt. Ord er forræderske små sataner.
Sporer du mine ord til kilden, mitt sårede, blødende hjerte...
Det er ikke det organet jeg vil gi æren for dine ord.
Du er like lett å lese som øverste linje hos optikeren.
Genialt. Fant du på det selv?
Bare si hva jeg skal gjøre, Gabrielle.
Jeg vet hvem du er, Willy.
Jeg har vel alltid visst det, men ikke lyv for meg.
Det skal jeg aldri mer. Det lover jeg.
Jeg vil være med, ikke gå hjemme som husmor.
Jeg vil vite hva som skjer.
Det får du. Du får være med på alt.
Lover du?
Æresord.
I Paris kjøper jeg en hund til deg.
- Det vil jeg gjerne ha. - Se så fint det er.
- Luce og jeg svømte her. - Hun var bestevennen din, hva?
Ja. Vi gjorde mye ugagn.
- Hvordan var hun? - Søt, men irriterende også.
- Hvordan da? - Fremfor alt var hun klossete.
Da det begynte å snø en vinter, tok jeg med en snøball på skolen.
Mademoiselle Terrain sto og skrev på tavlen.
Jeg tok litt snø og sendte den videre til den neste.
- Det er iskaldt her. - Kom hit.
Jeg er som en ovn med kulemage.
Da Luce fikk den, mistet hun den.
Vi måtte sitte igjen. Hun gjorde alt for å være sammen med meg.
Det tror jeg så gjerne. Du er så vittig og klok.
- Ut, begge to! Dette er sjikane! - Willy, De er urimelig.
Det er tredje gang jeg ber om å få dem. Jeg blir kastet ut snart!
De skylder meg 400 franc! De sa De fikk forskudd fra Ollendorff.
- Og det gjør jeg. På fredag. - Det sa De forrige uke også!
- En fabrikk må betale arbeiderne. - Da kan dere jo bare streike!
Eller finn annet arbeid hos en eller annen dust.
- Jeg har pengene på fredag. - Best De har dem!
For en dritt!
- Faen ta dere! - Vi kommer igjen på fredag.
De ville aldri fått jobb på egenhånd. De får mitt navn og mitt ry.
Jeg tar all risiko, uten å tjene mer. Vi må produsere mer.
- Finn en skribent til. - Vi tjener ikke nok til det.
Jeg har 300 fra L'Echo, 425 fra forfører-romanen, -
- og omtalene gir bare 250. Det dekker ikke utgiftene.
- Hva bruker vi så mye på? - Låneavdrag, restauranter...
- Du betaler alltid regningen. - Folk venter det av meg.
- Og hesteveddeløp og casino? - Skal jeg leve som en munk?
Nei, men vi må spare.
- Du. Du kan skrive. - Hva?
Historiene om Saint-Sauveur.
- Skolehistoriene mine? - Ja. Det er Willys neste roman.
Prøv iallfall, men gjør det nå.
Skriv i fire timer om gangen. Ulvene hyler for døren.
CLAUDINE PÅ SKOLEN GABRIELLE SIDONIE COLETTE
Jeg heter Claudine.
Jeg bor i Montigny.
Jeg ble født der i 1873.
Jeg kommer neppe til å dø der.
- Hvorfor sover du ikke? - Jeg sluttet nettopp å skrive.
Uff da.
- Klarte du å skrive i fire timer? - Det dobbelte, minst.
Du må være et naturtalent.
Jeg endret historien litt. Folk hjemme kunne bli sinte.
Ingen fare. Du kan endre begivenheter, legge til personer.
Legg det opp til vår egen tid.
Det folk vil ha er følelsen. Følelser. Fortellingens vingesus.
- Så jeg får skrive hva jeg vil? - Selvsagt. Ingen kan nekte deg det.
Og prøver de, er det den som fører pennen som skriver historien.
Har du ikke lyst?
Jeg er så trøtt som en bjørn i hi.
Bruk det i boka.
I krattet klorer buskene deg ondskapsfullt i fjeset der du går.
Det er fullt av solskinn og jordbær og liljekonvall og... slanger.
Jeg har dirret av skrekk ved synet av disse glatte, kalde legemene.
Jeg føler meg så alene der.
Blikket fortaper seg blant trærne i det mystiske dagslyset, -
- som både er herlig fredfylt og samtidig litt foruroligende-
- på grunn av ensomheten og det uvisse mørket.
Det var det. Du klarte det. Jeg tar hatten av for deg.
- Og? - Den er nydelig.
Jeg tilbrakte hele dagen i Saint-Sauveur.
- Liker du den ikke? - Jo.
- Mener du det? - Ja.
Den er veldig sjarmerende. Unnskyld. Jeg må pisse.
- Hva mer? - Ikke noe mer. En skjønn historie.
- Og? - Og...
Vi får ikke utgitt den. Og det er synd.
Hva er i veien med den?
Skal jeg være ærlig?
Skal jeg behandle deg som andre skribenter jeg kritiserer?
- Ja. - Men jeg elsker deg.
- Jeg forguder deg. - Bare si det.
Det er ikke noe som driver historien. Ikke noe handling.
En Willy-roman griper deg fra første kapittel. Din, derimot...
For mange adjektiver. Og noen av figurene er interessante, -
- men den er for søtladen. Den er for feminin.
- Så bortkastet tid. - Ikke hvis du likte å skrive.
Jeg skrev den for deg!
Wague er fortryllende.
Han er kongen av kantomime. La oss få noe å drikke.
- Takk, Geraud. - Skål.
- Hvordan går det med boken? - Den er kastet.
- Jeg prøvde, men den ble ikke god. - Det kan jeg ikke tro.
Willy hatet den.
Samme for meg. Jeg trenger ikke sette avtrykk på verden.
- Har De alltid skrevet, Schwob? - Jeg hadde ikke noe valg.
- Det bare var der. - Gjør det Dem lykkelig?
Gud, nei. Jeg gjør det for ikke å bli gal.
Men noen ganger, av og til, så fører det meg til et nytt sted.
- God dag, Schwob. - God dag, Gaston.
Jeanne. Tillat meg å presentere Colette.
Jeg tror vi har blitt presentert, men navnet er nytt for meg.
Det er nytt, kan en si.
Da vil jeg tenke på dette som vårt første møte.
Det er så lettvint. På. Av. Slutt på stearinlys som soter.
Ja. Kanskje vi får det i mitt bygg en dag.
Og det er mye sikrere, omenn lyset er litt lite flatterende.
Tull. Unnskyld meg, Arman.
Få se håndflaten Deres. Så interessant.
De har en lang livslinje.
Og en meget sterk hovedlinje her.
Og hjertelinjen deler seg i tre.
- Hva kan det bety? - Hvem vet?
- Mange linjer krysser hverandre. - Jeg har mannehender. Se.
Colette, De minner litt om Hermes. Det er noe androgynt over Dem.
Willy, gamle udyr. Hvordan går det?
Colette var en fryd, nå som hun ikke skjuler sitt lys under en skjeppe.
De siterer Bibelen? Det står noe om å begjære andre menns hustru.
De husker nok splinten i Deres brors øye og bjelken i Deres eget.
Touché, Gaston. Viddet Deres er skarpere, litt.
Vi får dra hjem, skatt. Vi bør dra nå.
- Farvel. - Farvel.
Det første stykket hans var fryktelig.
Men moren hans holder salong, så det var en enorm suksess, -
- og han ble rost opp til skyene for sitt sublime skrivetalent.
- Sleske svin. Han var ute etter deg. - Han er ikke sånn. Og de er nygift.
Hvetebrødsdagene deres er over, kjære.
- Du er sjalu på feil person. - Å?
- Det var konen jeg fant interessant. - Jeanne?
Ja.
Hva sier du til det?
Det er jo...
- Det er jo en annen sak. - Er det det?
Kanhende.
Morn. Får vi snakke med herren? Monsieur Henri Gauthier-Villars.
- Er han hjemme? - De kan snakke med meg.
- Beklager, frue. Min herre. - Hva er det?
Jeg skal hente to lenestoler, et klesskap og et skrivebord i eik.
- Få se rettskjennelsen. - Vær så god.
Alt er som det skal være. Kom.
- Willy. - Det er bare litt treverk.
- Skapet er på soverommet. - Med mine klær i.
Tøm skapet. Jeg tar skrivebordet.
- Er De klar? - Ja. Ta det med.
Her skal det være: "For en deilig vårmorgen." Litt livligere.
Hva med: "Kanskje det er årstiden. Saftene stiger på usømmelig vis."
Og så er det scenen med Luce.
Der har jeg skrevet: "Hennes kropp gned seg inntil min.
Hennes blå øyne var halvt lukket, og hennes munn halvt åpen."
- Det er litt snuskete. - Snusk selger.
Mer krydder, mindre litteratur. Jeg vet hva menn vil ha.
- Tror du den blir antatt? - Ja. Ollendorff vil elske den.
- Som du, ved første lesning? - Glem det nå. Vi må arbeide.
CLAUDINE PÅ SKOLEN
"Claudine er en pike fra en liten landsby, men hun er også oss alle.
Rask, viljesterk, selvisk og sensuell.
Hun forbløffer med sitt pågangsmot, sitt begjær og sine forbrytelser."
Bare en ekstraordinær mann kunne beskrive denne moderne kvinnen.
Willy, boken din vil forandre verden. Skål for Claudine!
Claudine! Claudine!
Hele Paris sier at Deres mann er et geni.
- Og hva sier De? - At han er det. Utfra boken å dømme.
Se på ham. Så lykkelig har jeg ikke sett ham på lenge.
Det må jeg si, Willy. Den fyker over disken som ingen annen bok.
Litt av et fenomen. Alle snakker om den.
Og vet De hvem som kjøper boken? Unge kvinner!
Jaså? Jeg trodde... Så interessant.
Flere har henvendt seg for å få oppføre den på teater.
- Hva mener De? - Javisst. Teater er neste skritt.
- På så stor scene som mulig. - Teateret gjør Dem rik, Willy.
Kanskje til og med så rik som Dem en dag, kjære Ollendorff.
- Hvor stort opplag? - Kanskje 30 000 eksemplarer.
Jeg vil se hvor mange som er forhåndsbestilt.
- Hva vil det gi? - Rundt tre franc per eksemplar.
Så det er en pen slant.
- Madame Willy. For en ære. - Så hyggelig.
"Claudine på skolen" kommer snart i tredje opplag.
Willy skrev "Claudine" om Deres skoletid, hva?
Ja, jeg bidro med litt.
Jeg er glad Deres opplevelser har båret så vidunderlig frukt.
- Hyggelig å møte Dem, madame. - Gare de Lyon, takk.
- Hvor skal vi? - Du får se.
Er det noe galt?
Hva tror du er galt?
Hva?
Endelig lykkes vi, og så antyder du at jeg ikke er forfatteren.
- Nei, det gjorde jeg ikke. - Dette er dynamitt.
Boken er eksplosiv, -
- og går den av på feil tidspunkt er vi ferdige.
- Ollendorff er din forlegger, Willy. - Schwob sa også noe.
- Schwob er med i fabrikken. - Folk elsker å sladre.
De roser deg, men vender du ryggen til, får du kniven.
Jeg forstår sinnelaget her. Det gjør ikke du.
Vel, godt nok til å skrive en bok hele Paris elsker.
Men så rop det ut i gatene, da.
Si det alle, og gjør deg klar til blodbadet.
Unnskyld. Unnskyld.
Unnskyld.
Kanskje jeg overreagerte.
Jeg har en overraskelse til deg.
- Hva er det? - Det er jo en overraskelse.
- Hva er det? - En lind.
- Og det? - Douglasgran.
- Enn det der? - Kastanje.
Det er rød hestekastanje.
Jeg fatter ikke at du elsker naturen. Dyr er slemme med hverandre.
Dyr er i det minste ærlige. De lyver aldri.
Ja, kjære. Det er fordi de ikke snakker.
- Se der. - Det er nydelig.
Lurer på hvem som bor der.
Jeg er tørst. La oss se om vi får noe å drikke.
Willy, de kan skyte oss.
Vent. Kanskje de er ovenpå.
Eller så har de blitt døve. Døve av stillheten her på landet.
- Jeg syns jeg hørte noe. - Kyss meg.
- Kanskje det kommer noen. - Fint.
Stikk hånden i lommen min. Det er noe til deg der.
Hva?
Tillat meg.
Hva syns du?
Jeg vet ikke helt.
- Hvem sitt hus er det? - Det er til deg.
Min elskede. Min kjære. Så Paris ikke driver deg til vanvidd.
- Hva...? - Det er ditt.
Du sier alltid at du savner landlivet.
Det er jo utrolig.
Her kan du skrive og være alene.
Men...
- Hvor fikk du penger fra? - Et forskudd fra Ollendorff.
- 25 000 franc. - For hva?
- Neste bok. "Claudine i Paris." - Jeg kan ikke skrive mer om henne.
Skriv om oss. Om vårt liv. Våre venner.
Endre navn og skriv litt sladder. Vi kan drøfte detaljene senere.
Liker du det?
- Det er ubeskrivelig. - Ikke noe er det.
En god forfatter bør kunne beskrive hva som helst.
Er det det hele?
Har du ikke skrevet mer på alle disse ukene?
Jeg har satt i stand huset. Reparasjoner, maling, fliser.
- Sette planter i hagen. - Drit i hagen. Vi har en tidsfrist.
Det er vanskelig å skrive her ute... alene.
Og jeg vil ikke skrive en bok til om Claudine.
Er du klar over hvor sjeldent dette er? At folk trygler om mer?
Her. Kom.
Hva ville rektor gjort hvis Claudine ikke hadde gjort lekser?
- Ikke vær dum nå, Willy. - Hva ville han gjort?
Få henne til å skrive på tavlen. Gi henne ris.
Nettopp.
Jeg begynner i morgen.
Willy?
- Skriv! - Slipp meg ut, Willy!
Gjør som jeg sier. Jeg kommer om fire timer, og da vil jeg se noe.
Willy. Willy, kom igjen. Dette her er ikke morsomt.
Willy! Willy, ditt svin!
Ditt arrogante svin! Slipp meg ut!
Willy!
Lås opp! Slipp meg ut!
CLAUDINE I PARIS
BOULOGNESKOGEN, PARIS
- Colette og Willy er her. - Javisst er de det.
- Ikke stirr. - Unnskyld.
- Her? - Ja. Perfekt.
Takk.
- Dette var deilig. - Si meg...
Hvor mange her i parken tror du leser "Claudine i Paris" nå?
- Jeg vet ikke. - Sikkert tre av fire.
Og resten følger snart etter.
Hva har vi her?
Monsieur Willy. Madame Colette. Jeg har en beskjed til Dem.
Fru Raoul Duval.
- Å, Georgie Raoul Duval? - Ja.
Herlig. Hils fruen og si takk for invitasjonen.
Vi ser frem til gleden av hennes selskap. Takk.
- Hvem er hun? - Hun er amerikaner.
En egensindig ung kvinne fra Louisiana.
Hun giftet seg med en tre ganger eldre fabrikant av krigsmateriell.
- De høres kjedelige ut. - Han er; men hun, langt i fra.
- Vi trenger ikke gå. - Nei. La oss dra.
- Så artig. Sa han virkelig det? - Javisst. Han er utrolig snobbete.
Så sa madame de Caillavet at han bare var baron, ikke marki.
"Tilgi meg. Jeg er også hertug av Anjou, biskop av Coutances-
- og prins av Joinville, Orléans og Dunkerque.
Ikke noe av dette er det minste viktig her."
Se.
Sånn.
Det var bedre.
Er kvelden slutt alt? Det er jo helt uutholdelig.
- Lily, be kusken gjøre klar vognen. - Javisst.
- Nå? - Unnskyld, frue.
Monsieur Willy, får jeg be om en autograf?
Selvsagt. Jeg kan til og med tegne litt.
- Takk. Deres også, madame Colette. - Gi deg.
- Selvfølgelig. - Man skal belønne fryktløshet.
Takk.
- God natt, kjære. - God natt.
Nå. Jeg bor i Rue Goethe 74,-
- hvis jeg kan friste med et glass å sove på.
Jeg får nok trekke meg tilbake.
- Er De sikker? - Willy?
Vi skal nok leke mer.
Ja. Før min kjedelige mann kommer tilbake, håper jeg.
- Vel, au revoir. - Au revoir.
- Vil du ikke være med? - Det var du som ble invitert.
- Bør jeg dra? - Ja, selvfølgelig.
Og det plager deg ikke?
Det ville vært hyklersk av meg hvis det gjorde.
Du kan trøste deg med at jeg vil ligge hjemme i sengen-
- og tenke på dere to med en stor ømhet.
Kom inn.
- Et fint sted. - Takk. Mitt lille pied-à-terre.
Frederick liker egentlig ikke art nouveau, -
-men jeg elsker naturen...
...og kvinner.
Jeg ser det.
Jeg husker passasjen fra "Claudine på skolen", -
- der pikene svømmer om natten.
Det er den beste tiden å svømme på.
Som liten jente ble jeg fortalt at det var alligatorer i alle sjøene.
Derfor svømte jeg aldri ved midnatt. Det angrer jeg på.
Når du hever øyelokkene er det som om du kler av meg.
Ikke se bort. Se på meg.
Se på meg som ser på deg.
Du har så vakre tenner.
Som en alligator.
- God morgen, kjære. - Har du gitt Toby Hund mat?
Det har jeg glemt. Jeg trodde Matilde gjorde slikt.
- Var det en fin kveld? - Interessant.
- Hva skjedde? - Hva tror du skjedde?
Ikke si det. Jeg venter til jeg kan lese om det, -
- når Claudine får sarte følelser for en venninne.
- Jeg skriver ikke om det. - Jo. Prima materiale.
- Nei. - Skal du treffe henne igjen?
Muligens.
Et øyeblikk, kjære.
Fint. De er hjemme. Jeg var i nærheten.
Ja?
Altså...
De får komme inn.
- Hvordan går skrivingen? - Langsomt og smertefullt.
- Hvordan var møtet i banken? - Det var godt. Ja, det var godt.
Hun venter Dem.
Jeg går i banken.
Georgie, jeg vet du er der inne.
Lukk opp, Georgie!
Colette, jeg tok en lur.
- Hvor er han? - Hvem? Colette, hva mener du?
"Blå sigarrøyk hang i luften. Jeg så Renaud i øynene.
Han sa det var galt av ham. Rezi var der. Selvsagt."
"Hun skyndte seg å kle seg.
Jeg vil alltid huske det hvite fjeset som gikk i oppløsning-
- som om det døde for mine øyne."
- Det er bra. - Jeg vet det.
Jeg ville foreslått at Renaud ikke skal si-
- at det var galt, men det vil du jo ikke endre.
Hva tror du Renaud ville sagt?
Han ville nok sagt: "Kjære, vi har ventet på deg."
- Jeg tror ikke hun ville trodd ham. - Nei da. Men er hun ikke en hykler?
Claudine elsker med Rezi, men vil ikke la Renaud gjøre det samme?
Ikke bak hennes rygg. Nei.
Sviket besto i Renauds løgn. Renaud hadde sverget å aldri lyve.
Kanskje han ville si det, men han var redd sjalusien hennes.
Da var han både kujon og løgner.
- Du er veldig streng mot ham. - Hvem er det, om ikke jeg?
Og Renaud ville ikke blitt sjalu hvis for eksempel...
...Claudine gikk hjem med en ung mann i stedet.
Det ville han ikke godtatt.
Så for Renaud handler utroskap om kjønn?
Ja, det gjør det.
- Hvor lenge har du visst det? - Vel en måned.
Jeg er imponert over hvordan du har håndtert det.
En yngre Claudine ville blitt rasende.
Jeg akter å drepe Renaud i neste bok.
Nei, det kan du ikke.
"Den hånden som fører pennen skriver historien."
Min mann gnistrer av raseri.
- Han ville utfordre Willy til duell. - Hva?
Jeg snakket ham fra det. Jeg håper det ikke går så vidt.
Du har lest den, ikke sant?
- Ja. - Hvor bekymret bør jeg være?
Det er ikke tydelig hvem som er hvem. Navnene er endret.
Jeg tror deg ikke. Alle sier den er ytterst slibrig.
Jeg vet du ikke vil treffe meg etter at vi skilte lag, -
- og jeg vet jeg oppførte meg dårlig.
Men jeg ber deg. Be Willy endre det før han gir ut boken.
Vær så snill, Colette. Oss kvinner imellom.
- Jeg kan ikke. - Vil du bare la meg lide?
Det er ikke bare Willy, Georgie. Det er selve boka.
Willy anser den som et kunstverk.
Du fikk muligheten til å være anstendig, -
- men nå får mannen min ta seg av dette.
Ollendorff godtok et beløp for å destruere hele opplaget.
- Hva? Det kan du ikke. - Han har sagt ja alt.
- Den sleipingen. Det kan dere ikke. - Vi har gjort det. Sånn er det.
- Din forræderske fitte. - Jeg hadde en god lærer.
CLAUDINE I MENAGERIET
Som en ekte fransk heltinne ble Claudine brent på bålet.
Jeg sa jo det var en het bok.
Ollendorff signerte avtalen, -
- men unnlot å nevne at han ikke har opphavsretten. Jeg har.
Så det var bare å rusle til neste forlegger-
- og innkassere et nytt forskudd. Boka er i trykken i denne stund.
- Hvordan får dere det til? - Vi var bare veldig heldige.
Nei. Vi lever i tiden.
Hanrei-millionæren og hans forslukne kone var sjanseløse.
Vi har vind i seilene, og jeg vil gjøre Claudine-
- til Frankrikes, kanskje hele verdens, yndling.
Det vil bokstavelig talt være en Claudine i hvert hjem.
Jeg heter Claudine. Jeg bor i Montigny.
Jeg ble født der i 1884.
- Hun er ikke ille. - Hun er fryktelig.
- Gudskjelov har de bare grusveier. - Ja, du har rett. Tusen takk.
Jeg heter Claudine. Jeg bor i Montigny. Jeg ble født der i 1884.
Jeg kommer neppe til å dø der. Montigny er en landsby, ingen by.
Monsieur, jeg er den ekte Claudine.
- Og De er? - Jeg? Jeg heter Polaire.
Polaire. Algers' stolthet. Se på henne.
Se på henne. Hun har instinkt for rollen.
Hun snakker om boka som om det var Bibelen.
Ja, en ekte Søster av Claudines Hjerte.
Så rart. Hun har begynt å herme gestene og særtrekkene mine.
- Virkelig? - Tror du jeg kan spille skuespill?
- Du? Nei, noe så bortkastet. - Bortkastet hva da?
Denne korte frisyren. Har du sett maken?
Jeg har alltid forestilt meg Claudine med langt hår.
Det var Claudine fra 19. århundre. Dette er i dag.
Det ville faktisk kledd deg. Svært inntagende.
Du og Polaire. Claudine-tvillingene. Det ville solgt mange billetter.
- Paris ville stått på hodet. - Nei. Aldri i livet.
- Colette. De ser henrivende ut. - Takk.
Jeg heter Claudine.
Jeg bor i Montigny. Jeg ble født der i 1884.
Jeg kommer neppe til å dø der.
Av alle mine romaner passer denne best på en scene.
Det er en stor suksess.
Men nå som De er så berømt blir De enda mer ulidelig.
- Det er planen, Veber. - For en ertekrok.
Utrolig så mange som kom, hva?
Alle er her. Se. Markise Belbeuf. Eller Missy, som hun kalles.
Hun går bare på helt spesielle begivenheter.
Hun er i slekt keiserinne Joséphine og tsaren av Russland.
Derfor kan hun ustraffet gå i bukser.
Fascinerende.
- Praktfullt. - Delikat, som alltid.
Monsieur Willy.
- Hvordan var det? - De var storslagen. Perfekt.
Takk, monsieur Willy.
- Colette? - De er henne. Den levende Claudine.
Polaire, sitt her på mitt fang. Du også, Tetette.
- Willy. - Kom hit.
Se på Claudine-treenigheten. Faren, moren og datteren.
Se hit, takk.
Claudine, hun er en Midas-tøs. Med sfinksens smil, mysteriøs.
Hun går og taler og tenker så fin. Claudine, Claudine, Claudine!
Claudine, hun kjenner ingen dyd. Å bli jaget syns hun er en fryd.
Et stjernebrak helt uten lyd. Claudine, Claudine, Claudine!
Hvem er mål for mitt begjær? Hvem vil jeg vinne med stort besvær?
Hvem vifter freidig med halefjær? Claudine, Claudine, Claudine!
Hvilken pike forguder denne mann? Hun som alle besnære kan!
Hun som satte Paris i brann! Claudine, Claudine, Claudine!
Hvem viser dristig frem en sokk? Hvem gir alle da et sjokk?
Hvem kan aldri få nok? Claudine, Claudine, Claudine.
Claudine, Claudine, Claudine, Claudine!
Og når jeg i en drøm sitter så nær Claudine-
- og ser hennes fortryllende blikk, så glemmer jeg all annen musikk-
- enn hennes leende stemme. Claudine!
Hei, Toby Hund. Hei.
- Jeg er utslitt. - Jeg også.
Trappen blir lenger og lenger. Men for en kveld!
Vi har Paris i vår hule hånd.
- Willy? - Ja, kjære?
Jeg tenkte om vi kanskje...
Det ville hjulpet meg.
Min elskede.
Min Claudine.
EKTESKAP FOR TRE
Gratulerer, forresten.
Det er Claudiner overalt for tiden.
Ja. Det var til og med en Claudine-morderske i Marseille.
- Hun kuttet strupen på sin mann. - Bra for henne.
Men oppriktig talt så har De gjort noe viktig.
- De har oppfunnet en type. - Willy har, mener De.
Jeg mener "De har".
Alle piker som snart blir kvinne, dem har De gitt en stemme.
Det burde De stå ved.
- Har noen fortalt Dem det? - Det behøvde ingen.
Det var nok å møte Dem.
Det er sant.
Jeg skrev bøkene.
Det er bare...
Jeg vet det.
Jeg håper spaserturen vår i dag bare var begynnelsen.
Jeg ser Deres ansikt, Missy, både sterkt og sårbart.
Jeg har aldri møtt en som Dem.
Høflig, men uten omsvøp. Reservert, men modig.
En sann gentleman.
Willy Gauthier-Villars residens.
- Denne osten... - Han er opptatt.
En soumaintrain-ost. Den minner meg om Saint-Sauveur.
Den er veldig deilig.
Når skal De på turné?
Om et par uker. Og til skikkelige rottereir. Det blir et helvete.
- Hvorfor gjør De det da? - Det har gått i blodet på meg.
Jeg elsker hver eneste bule og hver eneste døgenikt.
- Bli med oss. - Jeg kan ikke gjøre kantomime.
Dette er ikke kantomime. Det er en ny form for pantomime.
Ren bevegelse. Den rette gesten er mer verd enn tusen ord.
Unnskyld meg.
- Ja? - Er monsieur Willy hjemme?
Jeg håpet han ville signere boken min.
Héon. En til.
Denne veien, takk.
- Fortell mer om pantomimen. - Jeg drøftet det med Christian.
Det er fortsatt bare en idé. Vi vil kalle det "Kjød".
- Vær så god. - Det er en god tittel.
- Monsieur Willy. - Den selvsamme.
God dag.
Vil De signere denne? Det er yndlingsboken min.
Takk.
- Hvem skal jeg dedisere den til? - Jeg heter Meg.
Jeg er den ekte Claudine.
- Hvor gammel er De? - Eldre enn jeg ser ut. 23.
- Jeg er yngre enn jeg ser ut. 46. - Det gjør ikke noe.
- Rett der fremme. - Der er det!
- Toby! - Apport, Toby!
Meg er veldig søt, ikke sant?
Litt vel ivrig, men sånn er det jo.
- Hun minner om deg for ti år siden. - På ingen måte. Men hun er nå søt.
Hva syns du om Missy?
Hun er veldig behagelig, men hun forvirrer meg.
Alle ord har et kjønn, men det er ikke noe ord for Missy.
Jeg kan komme på et par.
Du virker i hvert fall tilfreds, for en gangs skyld.
Er det ikke noe som mangler?
Hva mener du?
- Er du klar, Willy? - Ja, det er jeg.
Jeg heter Claudine.
Jeg bor i Montigny. Jeg ble født der i 1884.
- Stemmer. - Jeg kommer neppe til å dø der.
47.
48.
49. Kom igjen.
50. Flink pike.
- Du har vært gift engang, hva? - Ja. Det var fryktelig.
Vi snakker bare sammen under advokaters regime.
Han skammer seg over meg.
Hva sier det om ham, som giftet seg med meg?
Det må ha vært tungt for deg å ta på deg bukser.
Nei, det var helt naturlig for meg. Jeg var nokså keitete som barn.
Tenk deg meg med musefletter og kjole...
Jeg følte ikke jeg hørte til. Så prøvde jeg min brors skoleuniform.
Og det var det. Plutselig hørte jeg hjemme et sted.
Og siden har jeg gått mye lenger.
Og det er jo lettere for meg enn for en kvinne uten midler, -
- men jeg ville vise at man kan gjøre det.
Hva med deg?
- Hva med meg? - Jeg kler meg som en mann.
- Willy kler deg som en skolepike. - Takk.
Jeg vet hva som foregår. Jeg er med på spøken.
Det tviler jeg ikke et øyeblikk på, men er du lykkelig?
Er det noen som er lykkelig?
Willy er krevende, ja, men han gir meg stor frihet også.
Du får lang lenke, men du går fortsatt med halsbånd.
Kanskje du liker det.
- Syns du det er skrekkelig? - Nei, det er bare din sak, men...
Nei, glem det.
Glemme hva?
Mon tro om det kommer en dag da du må velge-
- om du skal være Claudine eller Colette?
- Morn, Héon. - Morn, Colette.
- Hva slags humør er han i? - Det vanlige, bare verre.
- Morn du. - Herregud.
- Hva er det du går i? - Det er Missys.
Rart du ikke har blitt arrestert eller banket opp.
- Du, den nye Claudine-boken... - Ja.
Skal vi ikke utgi den under begges navn?
- Utelukket. Ollendorff vil si nei. - Ollendorff eller du?
Tetette, vil du virkelig drepe gåsen som legger gull-Claudiner?
Det er da ikke så risikabelt. Claudine er etablert.
Og de fleste vet det. Eller aner det.
Ingen vet det. Hvis ikke du har skrytt til mannevenninnen din.
- Ikke snakk stygt om Missy. - Ingen humor og ingen fornuft.
- Gi deg, Willy. - Vi kan ikke ta sjansen.
Særlig ikke med vår økonomi. Vi er helt blakke.
Det er vi alltid. Mens du kan spille, og kjøpe antikviteter.
Jeg kjøpte dem på tvangsauksjon.
Bilen. Travhesten som ble halt.
Og du og de rare klærne og hattene og ekstravagante...?
- Jeg vil ha navnet mitt på boka. - Nei. Willy er et varemerke.
- Kvinnelige forfattere selger ikke. - Ditt svin.
Ditt feite, selvtilfredse, dovne, egoistiske svin!
Vrøvl. Hvis du mener det, skulle du ikke ha gått med på det.
- Til helvete med deg, Willy. - Uten opphavsmann, ingen Claudine.
Utgangsposisjon.
Pust inn. Husk hvordan katten puster.
Mer dyrisk.
- Klar? - Ja.
Da setter vi i gang.
Og....
Og...
- Skal du skrive i dag? - Nei.
Jeg øver med Wague i dag.
Syns du ikke du burde skrive?
- Jeg får låse deg inne igjen. - Jeg ville skreket som en gal.
Det er en sjarmerende fritidssyssel, Tetette, -
- men du er ikke akkurat Sarah Bernhardt.
Kan du ikke skape stor kunst, så ender du i varieteen.
- Det ville vært en skandale. - Misliker du plutselig skandaler?
Det er sant.
Hva syns Missy?
Han er helt for. Han er ofte med i Wagues dansesal.
Gud, så deprimerende.
Har hun ikke noe eget liv å leve?
Han gjør bevegelsene med meg. Og han er god.
Wague syns jeg er klar til å gå på scenen om et par uker.
- Hva syns du, Matilde? - Jeg holder med monsieur Willy.
- Det sømmer seg ikke for en dame. - Jeg trodde du var på min side.
Så du og markisen spretter rundt som to forelskede mimeduster?
- Vil Missy også opptre? - Nei, han er altfor sjenert.
Jeg har en idé. "Egypts drøm". Paris har aldri sett maken.
En skandaløs sensasjon med Colette Willy og markise Belbeuf.
I et enkelt varieté-hus. Det blir utsolgt hver kveld.
- Vi klarer oss fint med en cancan. - Det er ofte halvtomt.
- Kan De garantere oss markisen? - Ja.
Vi kan bruke Belbeufs våpenskjold på plakaten. Pressen blir ville.
- Har De investorer? - Jeg trenger bare én. Meg selv.
Har De så stor tro på dette? Det er mye penger.
Ja. Ja, det er jeg.
Meg. De ser skjønn ut.
- Alle vennene våre er her. - Ja.
Og noen av Missys forrige manns venner er også her.
- Her. - Takk.
Det er en skam! Ut, perverse svin!
Tanketomme tribader!
- Bravo! - Flott, Colette! Flott!
- Ekstranummer! - Dekadente tøyte!
- Hva gjør du, ditt ukultiverte svin? - Du er vel en av dem!
- Herregud! - Av veien!
Kom her. Ta hånden min.
Madame Colette, hva er Deres inntrykk av kvelden?
Mitt inntrykk? Jeg føler avsky. De som kastet ting, er kujoner.
Jeg måtte dukke for ikke å få en fotskammel i ansiktet.
Glem det, Colette. Noen herrer kom for å slåss.
- Vi må overse dem og drive på. - Så dere vil fortsette?
- Ja. - Nei.
De skremmer ikke meg. Se De meg skjelve?
Jeg akter å fortsette, fordi jeg vil.
Og vil ikke Paris ha meg, tjener jeg mitt levebrød annetsteds.
AVLYST
- Amen. - Amen.
Din far var en gammel soldat. En god, stø kar.
Det var han.
"Var."
Jeg...
Jeg traff kreditorene. Vi mistet alt på Moulin Rouge.
- Ikke i dag, Willy. - Colette.
- Vi må selge landstedet. - Nei.
Nei, det kan du ikke, Willy.
Moralsk må jeg be deg om lov, men huset står i mitt navn.
Hva sier du?
- Du må skille deg fra ham, Gabri. - Sido, vær så snill.
Be om full oversikt over kontoer. Han roter til alt.
Han drikker, han spiller. En ødelagt mann.
Ikke si det.
Han holder deg igjen.
Gabri, du må bruke begavelsen din.
Skriv noe nytt, under ditt eget navn.
Å skrive er et mareritt.
Jeg har tilbragt så mange timer med pusten hans i nakken.
Nøkkelen som blir vridd om. Såre fingre. Det er slutt.
Jeg drar på turné med Wague, Sido. Et halvt år.
De holder på å skrive kontraktene. Det er et nytt stykke.
- Trekk deg. - Jeg drar.
Hva er jeg gått glipp av?
Kvinner, kniver. Veldig gresk.
Montmarault!
CLAUDINES EVENTYR AV WILLY
Bravo!
Si meg en ting.
Eneretten til Claudine-bøkene, Ollendorff. Hva gir De for den?
Mener De det? Til alle bøkene?
- Ja. - Enerett i all evighet?
Gi et bud.
Forestillingen i Limoges er avlyst, så jeg har fire dager fri.
Kommer du til Paris?
Nei. Jeg må tømme huset i Besançon.
- Er han der? - Missy, jeg har hatt en lang dag.
Selvfølgelig. Unnskyld.
Du vet at du ikke trenger å bekymre deg om Willy.
Du trenger ikke tjene egne penger. Jeg kan ordne det.
Andre har alltid ordnet for mye for meg.
Og jeg liker å tjene egne penger.
Jeg elsker deg, det er bare det.
Takk.
Ikke det tradisjonelle svaret, men jeg nøyer meg med det.
Foreløpig.
Jeg har tenkt på tidens begeistring for levende bilder.
Tror du vi kan gjøre Claudine til et kinematograf-stykke?
Du gir deg jo aldri...!
En helt ny fortelling. "Claudine ved havet".
Nei. Skriv om en av de gamle.
Kanskje.
Ta imot.
Å ja. Så trist.
- Jeg har savnet deg. - Nei, det har du ikke.
Har jeg vel.
Det tvetydige smilet, det lynskarpe intellektet ditt.
Dine impulsive gleder. Selv dine brå, sterke raserianfall.
Hvordan går det med boken til deg og Meg?
Elendig.
Bare krydder, ikke noe litteratur.
Hun er ikke deg. Det blir hun aldri.
Hva er det vi gjør, Willy?
- Er det slutt? - Jeg vet ikke.
- Du kan ikke. - Hvorfor ikke?
Fordi jeg elsker deg.
Fordi du er den eneste kvinnen jeg kan elske.
Og fordi du er mest glitrende sammen med meg.
- Er jeg? - Ja. Det vet du godt.
Du trenger fortsatt overlæreren.
Kom inn.
Får jeg ligge hos deg, Gabri?
Ja. Kom.
Jeg får ikke sove. Det er for stille her. Hør.
Stilheten. Den er skremmende.
Nei. Jeg elsker den.
Selvfølgelig gjør du det, bondepike.
- Er alt i orden? - Det er noe som tynger meg.
Hva da?
Jeg går ikke i seng med Meg lenger.
Jeg mener, vi deler seng, men jeg kan ikke...
Det er ikke viktig.
Jo, det er det.
Det betyr veldig mye.
Bravo! Bravo!
- Colette, hvordan gikk det? - Ikke så verst.
- Skal du ut senere? - Kanskje.
- Madame Willy. - Monsieur Ollendorff. God kveld.
Jeg kom for å ordne et familieanliggende.
Jeg ble så glad for at De skulle opptre her.
- Så snilt av Dem å komme. - For et syn.
Jeg vil gjerne be Dem og markisen på middag.
Takk. Jeg sier ikke nei til gratis mat.
- Særlig i så utsøkt selskap. - Det er det minste jeg kan gjøre.
Etter alle pengene jeg har tjent på Dem. Og som jeg vil tjene på Dem.
Gid jeg kunne gitt Willy bedre vilkår, -
- men man kan ikke betale mer enn man har råd til.
- Jeg forstår visst ikke... - For Claudine-bøkene. Rettighetene.
- Solgte Willy Dem Claudine? - Ja. Alle bøkene.
- Solgte han Dem Claudine? - Ja. Jeg trodde han...
Hva fikk han for det?
Jeg er dypt krenket over antydningene i Deres brev.
Vi har handlet sammen i fem år...
Tetette.
Jeg må snakke med deg alene.
Vi ses. Willy. Colette.
- Hva er det? - 5000 franc.
- Jeg prøvde å redde huset ditt. - Jeg ga deg huset.
- Vi hadde gjeld ennå. - Du kunne solgt Vebers romaner.
Noe annet rask. Du gjorde det for å vri kniven rundt i såret, hva?
Jeg ville ikke fått noe for Vebers, Schwobs eller andres bøker.
- Ro deg ned nå. - Hvorfor det?
Du sårer meg og sårer meg og sårer meg.
Og du tror det kan unnskyldes med at "menn bare er sånn".
Du var ikke bare ondskapsfull, du var dum også.
Nå råder vi ikke over våre bøker, og tjener ikke noe på dem.
- Vi kan skrive flere. - Nei! Aldri mer!
Det var ren forretning.
Var ikke ekteskapet vårt det? Var jeg ikke din beste investering?
- Ingen medgift, men hun kan skrive. - Du var en stor risiko.
Jeg har tjent tusen ganger mer til deg.
Ikke snakk om penger. Du var mitt ideal, min elskede, min besettelse.
Du drepte vårt barn, Willy.
De bøkene var alt vi hadde.
Nå er de borte, og vi kan ikke gjøre det om.
- Kjære, Claudine var bare... - Ikke fortell meg hva Claudine var.
Jeg er den ekte Claudine.
Mine tanker og følelser står i de bøkene.
De var meg.
Min barndom, mine minner, mine meninger. Alt.
Og når jeg tenker på de timene jeg slet alene for deg, -
- der jeg kvernet ut kapitler for å behage deg. Jeg skammer meg.
Men jeg visste, og du visste, at jeg kom til å gjøre det.
Du fant meg da jeg ikke visste noe.
Du formet meg etter dine tanker, etter dine ønsker.
Og du trodde jeg aldri mer kunne slippe fri.
Du tok feil.
Claudine er død nå. Hun er borte. Du forrådte henne.
Og jeg...
Jeg har vokst fra henne.
Vær så snill.
Vær så snill. Jeg var...
Jeg var dum, og jeg...
Jeg fikk panikk. Tilgi meg.
- Farvel, Willy. - Nei, Gabrielle. Nei.
Gabrielle. Stans, elskede.
Jeg forbyr det!
Det var min endring.
Det er mitt. Det er mitt. Det er mitt.
Vi skrev det sammen.
Hun er ikke så lite frekk. Og her er beviset.
Kan du gjøre meg en tjeneste, Héon?
Kan du destruere disse?
- Er De sikker? - Ja. Brenn dem.
- Brenn dem til aske. - Javel, Willy.
Jeg går ut.
Jeg elsker deg.
Faen.
- En halvtime til teppet går opp. - Takk, Wague.
Etter to år med varieté og teater er jeg fortsatt den samme.
Jeg står foran den malte mentoren som ser på meg gjennom speilet.
De dyptliggende øynene, de lillamalte øyenlokk,
Jeg vet at hun vil snakke med meg.
Hun vil si: "Er det deg, alene der oppunder loftet, -
- dundrende, vibrerende for dansernes føtter?"
"Hvorfor er du der helt alene? Hvorfor ikke et annet sted?
Ja, det er den farlige, klarsynte stunden.
Når jeg mister motet for tiden, -
- så venter jeg ikke mitt endeligt, men et lite lykketreff, -
- et helt normalt lite mirakel. Og som et glitrende bindeledd-
- vil det atter reparere mitt livs halskjede.
LILLE VAGABOND
Colette! Colette! Colette!
Colettes "Lille vagabond" beretter om hennes varieté-tid.
Den kom ut under hennes eget navn og fikk sterk ros fra anmelderne.
Colette og Missys parforhold varte i mange år.
Missy dro ofte på turné med Colette, men gikk aldri mer på scenen.
Colette og Willy snakket aldri med hverandre etter skilsmissen.
Paul Héon destruerte aldri Claudine-manuskriptene.
I stedet ga han dem til Colette.
Med dem bestred hun Willys påstand om forfatterskap til bøkene.
En kamp hun vant.
Colette utga siden mer enn 30 romaner og novellesamlinger.
Hun ble fransk litteraturs mest hyllede kvinnelige forfatter.
Som eldre uttalte Colette:
"For et vidunderlig liv jeg har hatt. Gid jeg hadde skjønt det før."
Til Richard
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service 2018