Jag måste hitta en mening med livet.
Intervju ett, tagning ett.
Det är en enorm smärta.
Det är svårt att ta sig igenom smärtan och hantera den.
Jag brukar nog koppla bort det för att inte bryta ihop och gråta.
Jag försöker... Ursäkta.
Jag försöker hålla ihop. Jag har redan gråtit så mycket.
Jag är trött på att gråta. Jag vill inte gråta mer.
Jag vill att det ska sluta göra ont, men det gör det aldrig.
Man lär sig att leva med det. Ursäkta.
Jag vill bara slippa ha ont.
Faith Green har ännu inte hämtat sig-
-från det hemska som hennes exman Gregory Green gjorde.
Jag kan knappt fatta att jag gjorde det.
Men till slut fanns det ingen återvändo.
Det krävs en fullständigt galen-
-och besatt person för att göra något sådant.
Många kommer att bli chockade. Jag visste att jag skulle göra nåt.
Och det var det.
Han var en ulv i fårakläder. Det var något fel på honom.
Snälla, förlåt mig. Förlåt mig.
Hur kunde jag göra det? Ingen skulle förstå.
Tänk om personen som står dig närmast...
...var en ulv i fårakläder?
Skulle du märka det?
Jag träffade Greg i min pappas kyrka när jag var 14 år gammal.
Jag blev kär i honom direkt. Han är tio år äldre än mig.
Det fanns några bänkar i kyrkan där vi brukade sitta och prata.
Han gick i kyrkan hos oss ett tag, men sedan försvann han.
Jag visste inte varför. Under åren som gick-
-fick jag höra att han satt i fängelset.
Men jag visste inte varför.
När jag träffade honom igen var jag i 30-årsåldern.
Som pastor arbetade min pappa med villkorligt frigivna personer.
Då fick jag kontakt med Greg igen.
Pappa hjälpte Greg när han släpptes från fängelset.
Han ger visdom till de visa och kunskap nog att förstå.
Jag var i kyrkan, och han satt ett par rader framför mig.
Jag fick fjärilar i magen, precis som förut.
Jag tänkte: "Han är så snygg".
Han avslöjar djupa, dolda saker.
Jag pratade med honom efteråt, och sedan utvecklades det därifrån.
-Greg? -Ja?
Det var länge sedan. Du kommer säkert inte ihåg mig.
Han visste inte vem jag var först.
Herregud! Faith? Wow!
Han sa: "Du har ju blivit vuxen."
-Mamma, vi är hungriga. -Jag hade två barn och var singel.
Kara och Chadney var runt åtta och tio år gamla.
-Har du blivit mamma? -Ja.
Kara, Chadney, det här är Greg.
Gregory var snäll mot Kara och Chadney.
Han verkade charmig och betedde sig trevligt.
Jag kunde tänka mig att vara tillsammans med honom.
Till slut fick han flytta in hos mig, och vi hade det bra.
Jag frågade aldrig pappa om den villkorliga frigivningen.
Jag vet att många har ett förflutet och att de kan ändra sig.
De vill bygga upp ett bättre liv.
Men om jag hade vetat allt hade jag aldrig gett honom en chans.
Jag hade sprungit åt andra hållet.
När de träffades igen trodde Faith att Gregs förflutna låg bakom honom.
Men det fanns tecken som tydde på annat.
I början kändes det som ett vanligt förhållande.
Jag visste att han hade suttit i fängelse. Jag fick inga detaljer.
Jag ville få tag på mer information men lyckades inte hitta något.
Historien som jag och alla i min närhet hade hört-
-var att det var självförsvar. Det var det alla trodde.
Vi pratade inte om det förrän jag frågade vad som hade hänt.
Kan jag fråga dig en sak?
Han gick inte in på detaljerna.
-Vad vill du vita? -Jag vill veta vad som hände.
Gregory och hans exfru bråkade och hade knuffat varandra.
Det gick för långt.
När han knuffade henne slog hon i huvudet och dog.
Men han sa det var i självförsvar. Hon hade försökt slå honom.
Jag trodde på honom.
Jag visste inte vad jag skulle tro. Jag frågade aldrig mer om det.
Han verkade vilja glömma det. Han ville inte prata om det.
-Kan vi släppa det? -Självklart.
Jag borde ha försökt ta reda på mer, men jag ville inte pressa honom.
Jag litade på honom.
Greg verkade vara en lugn person som aldrig skulle skada någon.
Och om det hade varit riktigt illa hade han väl aldrig blivit frisläppt?
Jag trodde Greg var lugn, lite blyg och inåtvänd.
Jag trodde inte att han höll något hemligt.
Faith började känna ett märkligt obehag gentemot Greg.
När jag tänker tillbaka fanns det nog tecken som jag inte uppfattade.
Jag minns att jag kände mig orolig utan att veta varför.
Det kändes ibland som att Greg var för tyst.
Det var konstigt att han inte ville prata över huvud taget.
Till och med inåtvända personer brukar ju prata lite grann.
Det var inget han gjorde som gav mig onda aningar.
Det var bara en tanke eller kanske en magkänsla.
Det var något som inte stämde, men jag visste inte vad.
Jag tänkte hämta nåt att dricka. Vill du ha nåt?
Hans personlighet ändrades ständigt. En gång satt vi i soffan.
Jag reste mig. När jag kom tillbaka var han på ett helt annat humör.
Vad kunde ha hänt mellan att jag lämnade rummet och kom tillbaka?
-Hur mår du? -Bra.
Jag tror det var början på det som hände-
-och att han försökte dölja sitt äkta jag.
-Har jag gjort nåt? -Nej.
-Snälla, prata med mig. -Jag sa att jag mår bra.
Jag kände på mig att något var fel.
Jag kan inte beskriva det. Men jag såg inget som var fel.
Jag bara kände det på mig.
Det var då jag gjorde slut med Greg. Jag visste inte vad jag skulle göra.
Men jag visste att något var fel.
Det tog slut, men sen fick jag veta att jag var gravid med Koi.
När jag blev gravid gav jag honom en andra chans.
Gregory verkade vilja binda sig.
Det verkade som att han var glad och kände sig redo för det här.
Faith började märka att Greg hade problem med humöret.
Första gången jag märkte av hans humör-
-var när han hängde upp en gardinstång.
När han flyttade in bad jag honom hänga upp några gardiner.
Han försökte, men det gick inte så bra.
Helvete!
Jag såg det inte som något varningstecken.
Men Kara frågade mig: "Varför är han så arg?"
Faith tar hem den här skiten, och nu måste jag ta hand om det.
Jag sa bara: "Ibland när man försöker göra något"-
-"blir man frustrerad, och då kan det bli så."
Han verkar så arg.
Jag tyckte att det verkade normalt, men Kara såg något annat.
Folk reagerar på olika sätt. Han är bara lite frustrerad.
Hon såg mycket mer än vad jag gjorde.
Jag märkte inte hur argsint han var.
Står du bara och glor, eller har du tänkt hjälpa till?
Okej, okej.
Nu i efterhand sticker det ut.
Jag såg inte ilskan. Jag blundande kanske för det.
Men jag såg det inte. Hon såg något helt annat än jag.
-Du måste vända på den. -Du gav mig den ändan.
Nu i efterhand tror jag att hon var något på spåren.
Senare läste jag i hennes dagbok-
-att hon alltid kände på sig att det var något som inte stämde.
Det här är Karas dagbok.
Här står det: "Jag gillar inte Greg. Mamma är besatt av honom."
"Det är nåt med Greg som känns fel."
"De pratar om att gifta sig. Jag vill inte kalla honom pappa."
"Alla utom jag verkar älska honom."
"Han verkar liksom inte... Jag kan inte ens förklara det."
Jag visste aldrig att hon kände så här.
Jag kan inte minnas att hon sa-
-att hon inte tyckte om honom eller inte ville umgås med honom.
Det får mig att undra varför hon aldrig sa något till mig.
Jag önskar-
-att jag hade pratat mer med henne om hur hon kände.
Hon visste att det var något som inte stämde med honom.
2 00:12:27.640 -- 00:12:30.920 align:middle line:90% position:50% Jag är inte stolt över det. Jag kommer att få mardrömmar.
Jag kommer att få hemska tankar och drömmar. Jag tvingas leva med det.
Koi föddes den 28 oktober 2010.
När Koi föddes blev Greg lycklig, men det varade inte särskilt länge.
Vi gifte oss i december 2010. Jag pratade med min pappa om det.
Han sa det gick bra för honom, så länge vi gick till en terapeut.
I pappas kyrka var normen att om man ville gifta sig-
-skulle man gå i terapi i ett år.
Efter det sa pappa inget mer till mig.
Han hade inga frågor och verkade inte bekymrad.
I efterhand tycker jag att pappa borde ha sagt något.
Vi gifte oss och gick i terapi ett litet tag.
Men han verkade så frånvarande.
Att skaffa barn utlöste nåt hos Greg.
Han sa att han ville ha barn. Han trodde nog det, men när vi fick barn-
-kände han kanske att det här inte var det han ville.
Han verkade inte må så bra. Han ville inte prata om det.
Jag vet inte varför han mådde dåligt, men jag var orolig.
Jag hade tänkt lämna honom, men sedan blev jag gravid igen.
Då tänkte jag: "Jag ska se om jag kan få det att fungera."
Kaleigh föddes den 5 september 2012.
Efter det betedde han sig konstigt redan när jag låg på sjukhuset.
När jag kom hem med Kaleigh ville han inte ha med henne att göra.
Jag vet. Jag kommer, älskling.
Han var helt frånvarande.
Greg, kan du hjälpa mig? Kolla om vi måste byta blöja på nån. Greg!
När jag frågade honom sa han att han ville ha en pojke.
Jag sa: "Okej, men du har en flicka. Var glad att hon är frisk."
"Det är inget fel på henne. Du får älska henne i vilket fall."
Lyssnar du ens på mig? Hallå?
Jag tyckte inte om det, men jag lät honom vara.
Hans beteende var helt klart ett varningstecken.
Hans personlighet förändrades.
Okej.
Jag visste aldrig vem jag hade att göra med.
När barnen blev äldre började de märka av Gregs mörka sida.
Jag lade märke till förändringar som var ganska obehagliga.
Jag förstod inte varför det hände.
En gång kom Kaleigh in i rummet med en brödlimpa-
-för att hon ville ha en macka. Jag bad henne vänta lite.
Jag sa: "Lägg tillbaka brödet, så kommer jag och gör en macka."
När jag kom in i köket hade hon mosat brödet.
Vad fan är det här? Gjorde du det här? Svara!
Plötsligt slog han henne vansinnigt hårt på låret.
Det lät jättehögt.
Använd hjärnan! Tänk innan du gör nåt!
Han var riktigt elak mot henne.
Hörru! Vad är det med dig?
Hon sprang in på sitt rum. Jag minns att jag svor åt honom.
Om du slår henne igen, tar jag tjejerna med mig och drar.
Jag minns att Koi satt där. Hon var livrädd.
Hon kände av hans ilska. Hon tyckte inte om att se honom-
-när han var på dåligt humör. Jag vet att hon blev rädd.
Hon bara stod där. När jag tänker tillbaka på det-
-inser jag att Koi förmodligen hade sett honom bli arg förut.
Var inte rädd.
Ibland såg jag hur hon satt och bet på naglarna. Det var hennes ovana.
Koi bet nog på naglarna för att hon var rädd för sin pappas humör.
Hon bet aldrig på naglarna tidigare.
Han bad aldrig om ursäkt. Jag kan inte minnas att han nånsin sa förlåt.
Jag tyckte att vi alla borde gå i terapi-
-för jag kände att man inte ska vara kvar i en dålig situation.
Jag tror att jag ville lämna honom, men jag kunde inte.
Jag sa: "Jag sparar ihop pengar så att jag kan flytta."
Det var så jag började förbereda mig på att lämna honom.
Faith funderade på att lämna honom.
En dag kom hon hem och gjorde en chockerande upptäckt.
Jag kom hem från jobbet.
Direkt när jag öppnade dörren kände jag gaslukten.
Jag såg spisen och att alla plattorna var på.
Jag tänkte: "Vad fasiken är det som pågår? Känner han inte gaslukten?"
Jag kände den ju direkt när jag kom in.
Vad är det som pågår?
Han satt i soffan i vardagsrummet och låtsades som ingenting.
Jag sa: "Hur kan du bara sitta här i den här gaslukten?"
Han menade att det kanske var Kara eller Koi som satt på spisen.
De vet att de inte får röra spisen.
Han menade att det var barnens fel. Jag sa: "Nej, så kan det inte vara."
Vad yrar du om? Det är ju helt ologiskt!
Till slut så sa han: "Jag satte på gasen."
Han sa att han funderade på att ta livet av sig.
Det är nog ändå bäst att bara göra slut på eländet.
Och jag bara: "Men varför?"
"Vad är det som är så hemskt att du vill ta livet av dig?"
Jag försökte få ur honom en förklaring, men han vägrade.
Jag visste inte vad jag skulle säga, så jag försökte bara hålla mig lugn.
Det var skrämmande, för jag tänkte: "Tänk om huset hade exploderat!"
Om du inte vill vara kvar - okej!
Jag sa: "Men gör det inte där våra barn är."
Tänk om tjejerna hade blivit sjuka! Bryr du dig över huvud taget?
Han brydde sig inte.
Jag vet inte hur tankarna gick, men han brydde sig inte.
"Vad gör jag nu?"
Efter händelsen med gasen kunde jag inte sova.
Jag kände att situationen hade spårat ur.
De stod verkligen klart för mig att jag måste lämna honom.
Jag önskar bara att jag hade haft möjlighet att göra det tidigare.
Så här i backspegeln tror jag att händelsen med gasen-
-var Gregorys första försök att göra allvar av sina planer.
Vi bestämde oss för att ta med barnen till vattenlandet.
Vi tog bara med oss tjejerna. De två äldsta ville hitta på nåt annat-
-så vi tog bara med oss de två minsta, Koi och Kaleigh.
Vi har det trevligt och sitter och äter frukost. Då säger han typ:
"Tänk om det bara var vi fyra."
Visst hade det varit fint om det alltid var som det är nu?
Vad menar du?
Du vet... Att det bara var vi fyra tillsammans.
Gregory syftade på tjejerna, mig och sig själv - utan Kara och Chadney.
Jag tittade på honom och sa:
"Men det är ju inte bara vi fyra. Varför säger du så?"
Kara och Chadney, då?
"Mina barn ska ingenstans."
Menar du att jag ska skicka i väg dem?
Han ville nog inte ha Kara i sin närhet.
Kara höll aldrig inne med vad hon tyckte.
Hon sa alltid vad hon tyckte och tänkte. Chadney var annorlunda.
Chadney var äldre. Det verkade alltid som om han gillade Chadney.
Och min son tyckte om honom tillbaka.
Det störde mig när Gregory sa att han ville att det skulle vara vi fyra.
Jag förstod inte hur han kunde ställa en sån fråga.
"Hur vågar du?" Jag tog väldigt illa upp.
Vi är sex stycken - inte fyra.
Jag sa typ: "Släpp den tanken, för vi är sex personer."
Du måste fatta att alla ingår i familjen.
Det svaret gillade han inte.
Jag förstod inte vad det hela handlade om, men med facit i hand-
-tror jag att Greg började planera så att det bara skulle bli vi fyra.
Greg blir alltmer oberäknelig, och Faith börjar bli rädd för honom.
Med tiden blev Gregory bara argare och argare. Det blev allt värre.
Vi ska ju göra det här ihop!
När han insåg att vi höll på att glida isär-
-verkade han bli ännu argare.
-Jag kan inte ha fyra barn ensam! -Lämna mig i fred, sa jag!
Jag minns att han gormade och skrek, och jag hade ryggen mot väggen.
-Håll käften! -Sluta, Greg!
En annan gång väckte han mig när jag låg och sov.
Han plågade mig genom att utsätta mig för sömnbrist.
Jag kände mig otrygg en natt. Jag minns att jag låg och sov.
Jag hade på mig min morgonrock, minns jag. Jag tänkte:
"För att kunna försvara mig så lägger jag några blyertspennor i fickan."
Om Gregory utsatte mig för nåt, om han väckte mig-
-och försökte grabba tag i mig, kunde jag sticka honom med pennorna.
Den natten kände jag på mig att han kunde bli våldsam.
Efter den natten visste jag att jag måste bort.
Det var det ena efter det andra.
Ju mer som hände, desto oftare tänkte jag:
"Det här har jag inte gått med på." Jag kunde inte stanna kvar.
Jag märkte det på hans vibbar. Jag kände: "Jag måste bort."
Barnen sa: "När ska vi åka?"
Jag försäkrade dem om att vi skulle åka efter sista skoldagen.
Vi packade ihop våra saker på två timmar och gav oss av.
Jag ringde Greg och berättade att jag hade flyttat ut.
Jag minns att han blev förbannad. Jag tror att han slängde på luren.
Innan jag visste ordet av stängde han av våra mobiltelefoner.
2 00:23:55.800 -- 00:23:59.200 align:middle line:90% position:50% Jag sa till dem: "Jag kan inte ändra på det nu."
"Det finns ingen återvändo. Nu blev det så här."
"Jag är ledsen, men jag måste göra det här."
Så sa jag till dem.
Greg och jag var separerade i cirka två år.
Det fanns alltså en period när vi inte var tillsammans.
Gregory kontaktade mig, för han ville träffa tjejerna.
Men när vi skulle träffa honom ville han ses på öde ställen-
-där det inte fanns några människor. Det kändes inte bra.
Jag minns att jag tittade mig omkring. "Det finns ju ingen här!"
Han fortsatte välja folktomma ställen. Jag tänkte faktiskt:
"Tänk om det händer nåt!" Jag litade ju inte på Greg.
Kom nu.
Om Gregory ville göra mig eller tjejerna illa, skulle ingen se det.
Vid ett tillfälle var jag rädd att han skulle ta dem.
-Mamma, var är pappa? -Jag vet inte.
Så jag bestämde mig för att ändra på planerna.
Jag hittade ett shoppingcenter där vi kunde träffas i stället.
När jag bytte mötesplats kände jag mig mycket tryggare.
Men Greg började spåra ur, men jag visste inte hur illa det var.
Innan allt blev klart försökte han kommunicera mer. Vi pratade mer.
Det var så det började.
Han verkade lugnare och försökte att visa mer tålamod och omtanke.
Han ville att vi skulle vara en stor familj. Han lät väldigt övertygande.
Jag upplevde att han verkligen tänkte anstränga sig.
Vi ville försöka få det att funka, så vi avbröt skilsmässoprocessen-
-och flyttade ihop igen.
Efter några månader märkte jag att han inte lyckades anpassa sig.
Han var antingen jätteuppåt eller jättenere.
Det fanns liksom inget mellanting.
Han var antingen jätteglad eller urförbannad.
Han fick mig att tro att han hade förändrats, men det hade han inte.
Jag ville bara ta barnen och sticka. Det här var sista gången.
Han kunde inte göra nåt det. Jag hade bestämt mig: jag skulle lämna honom.
Men jag fick aldrig den möjligheten.
Natten den 21 september 2016 förstod Faith vad Greg hade planerat.
Han väckte mig när jag låg och sov.
Upp med dig!
Han sa: "Du måste komma till vardagsrummet!"
Jag bara: "Vad vill du? Jag vill inte gå till vardagsrummet."
-Låt mig vara. -Upp med dig, sa jag!
Han upprepade samma sak, och jag förstod på hans tonfall-
-att jag måste följa med till vardagsrummet.
Gå!
När jag kommer in i vardagsrummet står min son vid bordet.
Greg tog fram en stor påse med buntband. Ungefär så här stor.
Han sa till min son: "Spänn fast de här på din mamma."
Vänd dig om med händerna på ryggen!
Min son sa: "Vänta, Greg!"
-Kan vi inte prata om det? -Bind fast henne!
Greg tog fram en pistol och sa: "Gör som jag säger!"
Bind fast henne, sa jag!
Chadney fäster buntbanden runt mina händer. Jag håller mig tyst.
Jag hamnade nog i chocktillstånd direkt.
Jag tänkte: "Om jag håller mig lugn så håller de sig lugna."
Vad skulle jag göra? Jag ville bara inte att han skulle skjuta min son.
Då band han fast Chadneys händer med buntband bakom ryggen.
Jag trodde inte att han skulle skjuta oss.
Jag trodde bara att han skulle ta tjejerna och dra-
-så vi gjorde som han sa.
Då kom Kara in i vardagsrummet. Jag såg på henne att hon var livrädd.
Jag bara tittade på henne. Jag kunde inte prata.
Jag satt som förstenad. Hon gick och satte sig i soffan.
Han satte buntband på henne också.
Vi satt där, och så sa han: "Gå ner i källaren."
Jag tänkte att han skulle bli arg om jag sa nåt.
Och tänk om han började skjuta oss, eller skjuta tjejerna!
Så jag sa till Chadney: "Gör som han säger, bara."
Vi gick ner i källaren.
Vi fick lägga oss på golvet.
Han tejpade fast våra handleder med silvertejp...
...och satte tejp runt fotlederna.
Vid ett tillfälle lämnade han källaren och gick ut i garaget.
Jag vet inte vad han gjorde där.
Jag och Chadney pratade om hur vi skulle få bort banden och tejpen.
Chad, får du loss händerna?
Det fanns en telefon i källaren, så vi skulle kunna ringa polisen.
Jag lyckas inte. Det sitter för hårt.
Sen kom han tillbaka. Då släckte han.
Det var tänt i tvättstugan, så det var inte helt mörkt.
Jag visste inte vad han tänkte göra. Han skrek inte, utan pratade lugnt.
Han sa han inte ville att tjejerna skulle uppfostras av min familj.
Han ville inte att de skulle påverkas av Kara.
Du ska få betala!
Jag skulle få mitt straff för det jag hade gjort mot honom och flickorna.
Jag hörde att han spände hanen på pistolen.
Men han gjorde inget.
Jag tror att han tänkte skjuta mig, men han lät bli.
Jag tror att han samlade mod för att kunna göra det.
Sen sa han till mig: "Vill du se flickorna?"
Jag nickade. Jag ville se dem.
Jag trodde att flickorna var i säkerhet och låg och sov.
Innan jag hann reagera så sköt han min dotter två gånger.
Nej!
Jag minns att jag skrek. Hon tittade på mig.
Hon spottade blod, och det kom kluckande ljud...
Hon vred på huvudet, och det ljudet glömmer jag aldrig.
Hon kippade efter luft, men jag kunde inte göra nåt.
Jag kunde inte göra nåt, för vi var fastbundna.
Jag kunde inte röra mig eller försöka göra nåt.
Sen sköt han min son.
Jag minns att min son sa "aj" och rullade över.
Han rörde sig inte mer, och han sa inget.
Då riktade han pistolen mot mig.
Han sköt mig i foten.
Jag kände inte av skottet. men så sköt han mig igen.
Då kände jag hur det brann till.
Han kom fram till mig och höll upp mitt ansikte-
-medan han skar mig med en mattkniv.
Nej!
Jag såg blodet spruta och kände att det var varmt.
Man är liksom i chocktillstånd.
Jag tror att min kropp omedelbart började stänga av.
Det enda jag kände var värmen från blodet, som sögs upp av kläderna.
Han slängde ifrån sig mattkniven och lade pistolen på en pall.
Sen hörde jag att han ringde larmcentralen.
-Gregory, vad händer? -Jag har dödat några i familjen.
-Berätta vad som har hänt. -Jag har skjutit Kara och Chadney.
Mina styvbarn. Båda två är döda.
Jag minns att jag bara låg där och höll andan.
Det kändes som de längsta timmarna i mitt liv, trots att det gick fort.
Och min fru. Det är hennes fel att jag gjorde det.
Hon är så jobbig och slutade aldrig tjata.
I nästa stund bankade polisen på dörren. De sa:
"Polisen! Är det nån här?" Jag sa: "Jag är här!"
"Kom upp!" "Jag kan inte. Jag är fastbunden."
Hon är den enda som lever. Jag skar henne i ansiktet.
Det var en kille som försökte ta av silvertejpen och buntbanden.
Han försökte se var jag blödde för att kunna stoppa blödningen.
De lyckades inte hitta det, för det var så mycket blod.
De lade mig i en ambulans och körde mig till sjukhuset.
Jag vill överlämna mig.
Jag vet att jag får sitta i fängelse resten av livet. Det förtjänar jag.
2 00:33:45.320 -- 00:33:48.080 align:middle line:90% position:50% Det blev bara för mycket, och...
All den ilska jag kände förvandlades till hat mot henne.
Det drev mig till att göra det jag gjorde. Jag ville ju inte.
Jag försökte kämpa emot, men till slut fick jag nog.
På sjukhuset var allting så suddigt.
När jag kvicknade till trodde jag att mina tjejer var i livet-
-men då förklarade nån vad de hade råkat ut för.
Han dödade dem med kolmonoxidförgiftning.
-Jag kopplade fast nåt på avgasröret. -Ett rör, eller?
Jag stoppade in det genom fönstret.
Jag fick höra att Greg hade lyft upp dem ur sängarna-
-och satt dem i bilen ute i garaget.
De sov redan. Jag tröstade dem och såg till att de låg bekvämt.
Jag minns att jag sa till folk: "Kan du ta det en gång till?"
"Jag förstår inte vad du säger." Det sjönk inte in.
Jag gick i väg, och sen tittade jag till dem.
Jag tittade till dem flera gånger.
-Såg det ut som om de sov? -Ja, de såg så fridfulla ut.
Han visste att jag älskade barnen mer än honom.
Att de betydde allt för mig. Han ville ta det ifrån mig och såra mig.
Och han visste att jag inte kunde få fler barn.
Jag hade gjort ett ingrepp så att jag inte kunde få fler barn.
Han gjorde det här för att skada mig.
-Tänkte du döda Faith? -Den kvällen?
-Ja. -Nej.
Får vi fråga varför?
-Hon skulle få se vad hon hade gjort. -Okej.
Och behöva leva med det, precis som jag måste göra.
Jag minns inte vilka jag pratade med.
Jag minns bara att de frågade om jag ville se mina tjejer.
Och allt blev ännu mer verkligt när de rullade in mig i deras rum.
Jag vet att folk tänker:
"Om du älskade dem, hur kunde du då göra så?"
Jag tror att de kommer till himlen och får vara hos Gud.
Jag såg Koi ligga där och sova med sina glasögon på sig.
Hon var så kall.
Jag höll henne i handen.
Kaleigh var fortfarande varm, för hon var den som dog sist.
Hur kan man göra så mot sina egna barn?
-Finns det nåt vi kan göra, Greg? -Gör slut på mina lidanden.
Jag ville inte vakna. Jag ville bara sova och aldrig mer behöva vakna.
Det enda jag gjorde var att ligga och gråta.
Medan Faith låg på sjukhuset-
-fick hon höra den hemska sanningen om Gregs förflutna.
AKUTEN
Kort efter att jag hade sett tjejerna fick jag veta sanningen-
-om vad Greg hade gjort mot sin förra fru.
Allt snack om självförsvar var en ren lögn.
Hans exfru var gravid i sjätte, sjunde månaden.
Han hade knivhuggit henne upprepade gånger.
Jag orkade inte ens läsa allt, för det var så vidrigt.
Det var helt ofattbart. Det var som att leva i en mardröm.
Pappa hjälpte Greg att återanpassa sig efter fängelset.
Jag frågade pappa om han kände till det.
Han sa bara att han inte kände till alla detaljer.
Greg hade berättat att han hade dödat sin fru genom en olyckshändelse.
Och jag tänkte: "Varför har du aldrig berättat det för mig?"
Jag hade aldrig gift mig om han hade sagt att det inte var okej.
Det här är ett brev som pappa skrev när Gregs frigivning skulle prövas.
Jag kände inte till det förrän efter att barnen hade dött.
Det står: "Kära frigivningsnämnd."
"Var hälsade, i Jesu namn, vår Herre och Frälsare."
"Jag skriver för att uttrycka mitt stöd för Gregory Green."
"Gregory gick i vår kyrka innan han dömdes till fängelse."
"I mina möten med Gregory har jag märkt att han vuxit som människa"-
-"och visar större förståelse för sina handlingar."
"Om han friges är han välkommen tillbaka till vår gemenskap."
"Vi kommer att göra allt för att hjälpa honom att återanpassa sig."
Det gör ont. Jag vet inte vad jag känner om min pappa.
Jag vill inte tala illa om honom.
I nuläget pratar jag inte så mycket med min pappa.
Jag vet inte vad jag känner om honom.
Jag vet att det plågar honom. Jag försökte få honom att prata med mig.
"Du borde kunna säga vad du känner." Men han vill inte prata om det.
Jag ser det som att Greg lurade hela familjen, även min pappa.
Till slut erkände Greg allt.
Jag bad Chadney att binda fast Faith.
Sen band jag fast honom och Kara.
Jag så åt dem att gå ner i källaren.
Hon var lugn. Hon försökte inte be eller vädja till mig.
När jag skulle skjuta dem skrek hon "nej" eller "sluta". Jag vet inte.
Hon började inte gråta förrän jag sköt Kara.
-Jag tror att jag sköt Kara först. -Hur många gånger sköt du henne?
Tre, tror jag. Här.
Det såg ut som att hon led. Hon kippade efter luft.
Det kom mycket blod. Så jag bara...
Jag sköt henne i huvudet.
-Sen sköt jag Chadney. -Hur många gånger?
Tre, tror jag. Två gånger i bröstet.
Ja, fast bakifrån. De låg på magen.
Jag lyfte upp henne så att hon skulle se det.
Jag satte henne i soffan och skar henne i ansiktet.
Att döda henne vore för lätt. Det här skulle hon komma ihåg.
Hon skrek och ryggade tillbaka.
Hon verkade alltid favorisera Kara och Chadney-
-särskilt Kara, mer än våra barn. Det gillade jag inte.
Jag skriver under erkännandet. Jag gjorde det jag gjorde.
Jag vet bara att det är över nu.
Jag känner till konsekvenserna. Jag måste leva med det.
Gregory Green erkände att han mördade Chadney, Kara, Koi och Kaleigh.
Han dömdes till minst 47 års fängelse.
Jag tror inte att man någonsin kommer över det.
Man lär sig bara hantera det bättre.
Vissa dagar går det bra, andra dagar är ett rent helvete.
Jag saknar dem varje dag. Jag saknar att pussa och krama dem-
-att höra dem prata och leka och se dem växa. Jag saknar allt.
Chadney hade pluggat media och konst.
Han höll på med design och ville jobba med film.
Han brukade krama mig riktigt hårt. Det saknar jag.
Jag var så stilig och vältalig och en riktigt smart kille.
Hans liv hade precis börjat.
Chadney var introvert, till skillnad från Kara.
Hon var väldigt utåtriktad, precis som sin mamma.
Hon älskade att lära känna nya människor och att resa.
Hon hade mycket att se fram emot. Hon ville delta i allt hon kunde.
Här står det: "När jag blir stor vill jag bli sångerska"-
-"veterinär, barnläkare och designa kläder, skor, hår och naglar."
"Jag vill också ha ett eget företag."
"Fortsättning följer. Hälsningar, Kara Allen."
Koi och Kaleigh höll alltid ihop.
Jag åkte till stranden och skrev deras namn i sanden.
"Vila i himlen. Ni ville alltid åka på semester till en fin strand"-
-"så jag åkte till Coco Beach åt er. Jag älskar er för alltid. Mamma."
Jag vill att de ska veta att jag alltid kommer att älska dem.
Det är väldigt tungt.
Vi måste lära oss hur man känner igen onormala beteenden.
Man vänjer sig så lätt. Det var det som hände med Greg.
Han sa att han hade en dålig dag eller mådde dåligt över något.
Det får en dysfunktionell situation att verka normal.
Man måste kunna känna igen tecknen.
Jag vill försöka gå vidare och hålla minnet av mina barn vid liv.
I framtiden vill jag göra saker...
...som gör dem glada, trots att de inte är här.
Jag vet de skulle vilja att jag var lycklig och att jag inte ger upp.
Översättning: LinQ Media Group