"Una obra d'art no respon preguntes, les provoca.
El seu sentit principal es troba en la tensió
entre les respostes contradictòries." LEONARD BERNSTEIN
Sempre sona millor al piano, no sé per què.
Per...
respondre la pregunta, sí, és amb mi sovint.
La veig molt treballant al jardí.
La Julia Vega jura que la veu al matí a les escales
quan baixa a fer la bugada,
per estar segura que separa bé la roba blanca.
Els nens n'estan gelosos, ells no la veuen.
La...
La trobo moltíssim a faltar.
Digui?
Sí.
És clar.
Sí, ja ho sé.
Em dones un moment?
Quina mala notícia. Es posarà bé?
Ho entenc.
I no podria haver-hi un assaig?
Ja.
Molt bé.
Em reserves tres entrades per avui?
Sí.
Molt bé.
Sí, molt bé. Gràcies.
Ho tens a tocar, nen!
- Leonard, bellissimo. Has dormit? - Ei.
No, Bruno. Manfred comença amb un silenci i no m'has deixat assajar amb l'orquestra.
- T'he dit que seria així. - M'has dit que potser seria així.
Bona tarda.
La United States Rubber Company us rep al Carnegie Hall
en un concert de la Filharmònica de Nova York,
amb la direcció musical d'Artur Rodziński.
L'orquestra l'havia de dirigir el Bruno Walter, que és malalt.
Ocuparà el seu lloc el jove ajudant de director nord-americà
de la Filharmònica, Leonard Bernstein.
Heu presenciat una actuació històrica,
que ha estat fantàstica i s'ha emès per tot el món.
Em sento obligat a explicar que el maestro Bernstein
ha rebut una trucada avui a les 9:30
per dir-li que dirigiria aquí aquesta tarda
- per primer cop després de tants anys. - Sense assaig.
Sense assaig.
Però s'estima tant la música que no li cal assajar.
Fa molts anys que ell somiava amb això i ara que ho ha fet n'estic molt orgullós,
el Carnegie Hall n'està molt orgullós i Nova York també.
Leonard Bernstein.
Gràcies.
No recordo res després del primer silenci.
Dec haver caigut inconscient fins l'ovació final.
No t'hi obsessionis. Portem un bon ritme.
Vull acabar la coreografia a Cincinnati.
Jerry, estic enamorat de la música.
Tant aviat tingui res, ho gravo i t'ho envio.
És el nou ballet que està component? El dels mariners trapelles a Nova York?
- Sí. - No li duguis la contrària.
És un jove amb molt futur. Ho diu aquí.
- Si us plau. - "Un mestre de la partitura."
"El jove director improvisa a la perfecció..."
Al costat del bombardeig de Polònia.
Endavant.
- Perdonin... - S'estima més tenir la porta oberta.
Isaac, ja coneixes el David. Aquest és el Jerry Robbins.
- Ei. - Hola. Hem d'anar baixant.
- Fas una hora tard. - Estic treballant...
- El Rodziński ja ha arribat. - Què?
- Molt bé, ara baixo. - Isaac.
El teu poni de fira és compositor.
Ja no ho faig tan fort, oi?
- És perfecte. - És que m'hi entusiasmo massa.
- M'hi capfico del tot. - Ja.
Els teus dos peus a la falda. Molt fort.
No sé què em faig. És massa.
- Crec... - Massa per a un home.
- Era el punt del fetge? - No.
És massa per a un sol home, de veritat.
Mira, no sortiré mai més del pis.
- És un fet. - No en surtis.
Benvolgut Jerry,
em disculpo per endavant per la gravació, que no és horrible, però tampoc bona.
Estic revisant la partitura, baldat,
i tot em sembla bé fins al tercer compàs,
quan entra el contrapunt amb els dos pianos.
Allò és una mica caòtic.
La qüestió és que costa amb dos pianos, quedarà més net amb una orquestra.
I perdona els errors.
És tot culpa de l'Aaron Copland.
- Tot culpa meva. - I ara es grata la panxa.
- Mentida. - En fi...
Ara li toca a vostè, senyor Robbins,
empescar-se com es balla això.
Petons per a tothom i tota la pesca i...
Espero que t'agradi. Bona sort, Jerry.
Bé, he d'anar a assajar.
- Ho tinc controlat. - Sí?
- Sí. - Un noi com cal.
És aquí sota i tot i això arribes tard.
Parla-li de mi a Rodziński.
D'acord, però no soc el seu favorit. T'estimo.
Miro de mantenir el control,
però després em deixo portar.
Miro d'actuar fredament,
però després em deixo portar.
- Et deixes portar... - Em deixo portar.
Després et deixes portar.
I quan vaig a veure una pel·lícula
i contemplo una escena amb actors,
començo a pensar que el que passa és això:
he de salvar la noia, el dolent la maltracta,
corro a defensar-la i el que faig és un forat!
- Et deixes portar... - Em deixo portar...
- Es deixa... - Ens deixem...
- Es deixa portar! - Ens deixem portar!
Fantàstic, però el que no sap ningú
és que ell era millor soprano que la seva germaneta
a força de cantar òperes quan érem petits.
Mereix que ho sàpiga tothom.
Hola!
Em pensava que potser vindries. Deus haver fet un tomb.
Ja coneixes tothom?
- No. - La Betty i l'Adolf. Genials.
- Hola. - Hola.
L'Ellen. Segur que ja us haureu vist a algun estudi.
Hola, Felicia.
Qui em falta? M'he deixat algú?
Només el pianista.
He suposat que no calia presentar-te.
- Hola, soc el Lenny. - Hola. Felicia.
Bernstein, igual que ella.
Montealegre.
Montealegre?
- Montealegre Cohn. - Cohn?
Montealegre Cohn.
Quina combinació més interessant.
Tens la mirada
que em posa a tremolar.
Claves els ulls i no sé com t'ho fas.
La teva família materna és de l'aristocràcia europea,
el teu pare és nord-americà jueu i us en vau anar a viure a Xile perquè...
- No sé com me'n recordo de tot. - Ja, jo tampoc.
Vau anar a Xile per la feina del teu pare
i ara has vingut a Nova York per estudiar...
piano, però estudies interpretació,
que requereix versatilitat per adaptar-te als personatges.
La meva conclusió
es que ens assemblem molt.
- En què? - Has hagut d'ajuntar
totes les teves experiències vitals escampades per tot arreu
per crear aquesta persona que tinc al davant.
Ens assemblem en això?
- M'ho has demanat i t'ho he dit. - Molt bé.
- Jueu rus ortodox. Infància a Boston. - Òndia, paraves atenció.
- Fill d'immigrants. - Sí.
Pare empresari autodidacte.
Cultivat en el Talmud. Harvard.
- Escola de Música Curtis... - Institut.
Institut de Música de Filadèlfia.
Establert a Nova York per triomfar com a compositor i director.
Camuflat com a pianista arribat a aquesta Meca artística
fugint dels meus orígens puritans, com tu.
Segur que la teva família et feia més costat.
El pare em veia com un klezmer, pidolant uns copecs al carrer
i desesperat per viure del negoci familiar.
Quin negoci era?
Articles de perruqueria.
- De debò? - Sí.
La meva única opció era desenvolupar una manera de parlar, actuar i viure
que em permet ser moltes coses a la vegada.
I per això nosaltres, tu i jo, podem resistir i sobreviure
en aquest món que ens vol reduïts a una cosa, que trobo deplorable.
- Em sembles molt atractiva. - Jo?
Et deixes portar, et deixes portar. Després et deixes portar.
Això ja és massa. Em sap molt de greu.
Un moment!
Corre! Tinc canvi.
- Portem un bon ritme. - Es bo, això.
Tens molta energia, tu.
Jo et segueixo, no sé a on.
No conec aquest barri.
Ja, aquesta zona no fa per a tu.
- Entra per aquí. - Molt bé.
Per l'escenari. Les sabates!
Molt bé. On les poso?
De l'altra banda.
- Tu on vas? - A buscar el guió.
- El guió? - Sí.
- Jo també he d'actuar? - Què?
- He de fer res, jo? - Doncs... potser.
Estic nerviós, ara.
I fas bé.
Aquest lloc és preciós.
És preciós.
Llegiré una escena amb el maestro Bernstein.
- M'hi he de lluir. - Maestro Bernstein? Impressiona, això.
- Té. - La llegirem.
- Ho fem de debò. - Sí.
- Soc el rei? - El rei al teu castell.
Perfecte.
Per molt que siguis el rei,
- et tinc el cor robat. - Sí.
I decideixes donar-me una rosa blanca de la teva corona.
És clar.
No, encara no la tens. He de donar-te-la: té la flor.
- No he llegit l'obra. - Ja ho sé.
Espera. M'aguantes això? Molt bé.
Com que soc el rei...
que està enamorat...
Un regal per a mi, senyor?
Perfecte.
Et toca.
"Amb els teus puntets de cera, rosa blanca,
sembles les mans extravagants de la rosa..."
No.
"Sembles l'ull...
d'una lluna trencada."
Ets dolentíssim.
I tu què dius?
"Ets canviant com el vent, amor.
Ahir no et vaig veure.
Però vaig mirar-me el teu cavall.
És preciós.
Però no tant com tu,
perquè tu ets un drac."
"Crec que em podries trencar amb els braços,
de tan fràgil que soc,
com el gebre,
que es fon al sol."
Millor així. Oi, senyoreta Montealegre?
Amb més llum.
- Gràcies, Joseph. - Joseph, perdona.
M'he espantat en veure una aranya i la volia matar amb la jaqueta.
Dona un cop de porta en sortir. Es tanca sola.
Gràcies, Joseph.
Bona nit. Perfecte. Gràcies, Joseph.
No m'has dit que això era del teu pare.
Sempre portes aquí els teus festejadors?
No, normalment m'adormo a les 21:00.
Què dius? Has fet una excepció per mi?
M'ha semblat que valies una excepció.
Espero que no ho paguis car.
Com puc fer que pagui la pena? Ah, ja ho sé.
- Hi ha un problema. - Quin?
Com es diu el teu personatge?
- Margaret. - Margaret.
- Sí.
- Ets la substituta? - Sí.
Hauries de ser la Margaret cada nit. L'oficial. I si el que t'atura es la por...
M'aturen moltes coses, però la por no.
No seria aquí davant teu,
no seria ni a Nova York si la por m'aturés.
No és tan fàcil.
És evident que la sort compta tant com el talent i l'esforç.
- En soc un exemple. - No em prenguis el pèl.
Si Bruno Walter no hagués emmalaltit aquell dia
o Rodziński hagués arribat, jo no hauria debutat.
Faria classes de piano a marrecs de vuit anys que no...
Hauries debutat un altre dia.
- Això creus? - Sí, ho sé.
- De debò? - És clar.
I no te n'oblidis: només ets un home.
No me n'oblido mai.
Molt bé.
Ostres!
Bravo!
Has estat meravellosa.
Mare meva. Shirley, quin detall que hagis vingut.
- He portat el Richard Hart i la Lil. - No!
El Dick prepara una obra a Broadway amb l'Eva Gabor.
No durarà gaire amb la seva dona i diria que és el teu tipus.
- Quin tipus és aquest? - El meu:
no disponibles.
Meravellosa.
Quin detall que hagis vingut. Em va encantar Dark of the Moon.
I ara. Ets meravellosa.
L'obra millora amb tu.
És només aquesta setmana, però moltes gràcies.
Si tenen seny, la Jones no sortirà del llit.
Ets fantàstica, de veritat.
- Tresor. - Moltes gràcies per venir.
- Un plaer. - Gràcies.
- Vine a sopar amb nosaltres. - És que...
No puc, viatjo a Tanglewood a primera hora.
A Tanglewood?
Hi vas a veure el meu germà.
- No et facis la sorpresa. - No és això, és només que...
No ha comentat res.
Bé...
- Potser era per ser discret. - El meu germà?
Ho dubto.
- No, torna-hi. - A veure, sis.
- No! - Vuit.
- Fatal. No. - Quatre.
- Tres. - No.
Doncs ha de ser el set.
I si et concentres?
- He de parar un moment i pensar. - Para i pensa, perquè t'ho estic enviant.
Ara mateix.
- Vint. - No.
No.
Fins quan hem de fer això?
Fins que construïm una connexió ben forta.
No puc. No sé què estàs fent...
Potser estàs construint una bomba.
No.
- Només estic totalment relaxada. - Per fer-ho petar tot.
Tu no?
- Sí, jo també. - Sí?
- Sí. - No t'he vist mai tant de temps assegut.
- No pots aguantar-te quiet? - No es això.
- Millor. - De fet, estic molt bé.
Vine, ja ho faig jo.
Quin desastre.
- Soc un inútil, oi? - Sí.
On em poso?
- Aquí. Aquesta no. - D'acord.
- No. - Per què no?
Potser massa cridanera.
Aquesta no fa tanta pena.
M'agrada.
M'agrada l'olor que fas.
- Sí? - Sí.
És pel meu pare.
És estrany, oi?
M'encantava...
enganxar-me
al seu abric
quan tornava a casa de la feina.
Aquella olor m'envaïa.
L'associo sempre amb sentir-me segura.
És guapíssima. Parla'm d'ella.
- Es fantàstica, encantadora. - Sí.
- Estem... - On us vau conèixer?
A una festa del Claudio Arrau.
Felicia, ets actriu, oi?
- Boníssima. - Més o menys, sí.
- És clar que sí. - Sí,
És increïble, però sí.
- Ell no. - Soc molt dolent.
- Jo sí. - Vaig fer una prova. Un malson.
- És molt dolent. - Molt.
Em van veure rere una càmera a Hollywood
i van dir: "Gràcies, el teu bitllet de tornada."
- Ai, no. - "Ai, no", exacte.
- Ell estudiava aquí quan vam començar. - Sí.
I ara... és el professor més admirat
i no s'hi pot entrar quan dirigeix l'orquestra estudiantil
de tanta gent que hi ha.
- És perquè me'ls estimo molt. - I t'estimen.
Explica el que va passar amb la Filharmònica de Rochester.
- No em van voler. - Molt fort.
Perquè passava massa temps amb tu a Boston.
- Va ser per això? - Diria que sí.
Hauríem de parlar d'Our Town si tens...
Te'n vas a Hollywood?
- Perdent el temps amb musicals? - Prometo que els deixaré.
Lenny, tens la responsabilitat que comporta el teu talent.
Pot ser el primer director d'orquestra de nivell dels Estats Units.
Però per això ha de dirigir la seva vida
per poder sortir a l'escenari amb l'orquestra
i dir-se a si mateix: "Tinc la vida i la feina endreçades."
Després hi ha el nom.
A un Bernstein no li donaran mai una orquestra.
Què us sembla Burns?
Leonard S. Burns.
- Hi pensaré. - En el meu temps, entretenia la gent
en el trajecte d'anada i tornada en tren a Moscou.
Cada cop que hi anava, havia de tornar de seguida
perquè, és clar, als jueus no ens hi deixaven viure.
Mai vaig veure la ciutat.
Ni una vegada.
Però hi vaig actuar.
Ho vull veure.
- Veure què? - El que el Koussevitsky vol que deixis.
Tota la música que has creat.
- Vols veure-la? - Sí.
No podem anar-nos-en.
Sí que podem.
Increïble.
Per què hauries de deixar això? És fantàstic.
No és música seriosa, no?
Què vol dir, això?
Vol dir...
Puc ser el primer director de nivell dels EUA.
I ho vols?
Vull moltes coses.
Nova York, Nova York!
La ciutat ideal!
Com et sents, ara?
Millor, crec.
Puc posar el cap així?
- Quina vergonya. - No.
- Crec que si no...
Si no respiro, estic bé.
Doncs... No!
- Em passa sempre. - Sempre que què?
- Què vols dir? - Sempre que dormo en un llit nou.
Ja ho entenc.
- Volies sentir-m'ho dir. - No sabia què volies dir.
- Només deia... - Ai, mare.
- Són les lumbars... - Prens alguna pastilla?
- En prenc moltíssimes. - No ho dubto.
Vull dir per això.
Ai, em sap greu.
Pobrissó.
- Però jaure al terra ajuda. - Sí.
Ajuda molt. Gràcies, molt ben pensat.
Amb els coixins que has posat.
- Et preocupes per mi. - Perquè estiguis còmode.
Podem jugar a "desig o secret".
- Saps jugar? - No.
Ens expliquem un secret i alguna cosa que desitgem.
Això ens aproparà.
Ja em sento molt a prop teu.
Sembles molt més a prop que fa vint minuts.
- Ja. - He vist perspectives teves
- que només havia somiat. - Ai, mare.
Molt bé.
Tu primer.
Vols un desig o un secret?
Un secret.
- Vols un secret? Molt bé. - Sí.
- T'he tirat cendra a sobre? - No.
Molt bé.
Quan era petit...
somiava que matava el meu pare.
Quan em despertava, em quedava al llit...
i pensava com seria fer-ho.
Ell era molt cruel.
De vegades no...
No sé ben bé on soc.
En fi...
Hi estic d'acord, per cert.
- En què? - En això del nom.
Felicia Burns.
No té gens d'encant.
És que sona fatal.
- Com em calma sentir-te! - Sí?
Tinc enveja de l'aire que passa dins teu.
Per la boca, espero.
- Pel costat que sigui. - No.
No ho havia vist així,
però segur que hi hauria
alguna variació tonal si sortís per l'altre costat, no?
Igual de plaent, segur.
- Estic tremolant? - Quin fàstic. Sí.
Quins ulls!
No saps quant em necessites, oi?
Potser sí.
Rei, ha estat millor que Filadèlfia.
- Sí? - M'entraven ganes
- de capbussar-me en l'orquestra. - Exagerat.
T'he parlat d'aquella noia...? En una carta. Felicia!
- Et vaig parlar d'ella. - Sí.
Aquest és el David. Toca el clarinet. I què més...?
- Toco el clarinet. - Ja ho veig.
- I és extraordinari. - Sí.
T'estava escoltant. Ets fantàstic.
Tu també. Una estrella de Broadway.
I ara.
Dinarem amb el Kouss. Si no, podríem...
I després? Podríem beure alguna cosa.
M'encantaria, sí.
- No t'ho volia refregar. - No passa res.
- Potser he estat brusc. - No.
En absolut.
- Ens veiem després, doncs. - Sí.
Som-hi, anem. Vinga, ocellet!
- Encantat. - Encantada.
No et prenguis la vida tan seriosament.
No saps quin any és? Podem fer el que vulguem,
sense culpa ni confessions. Quin problema hi ha?
Sé exactament qui ets.
Donem-nos...
una oportunitat.
- Sí. - Sí?
- O sigui... - No!
- Aquí no. - No, aquí no.
No vull que sigui així.
Leonard Bernstein és compositor, director d'orquestra i pianista.
Felicia, la seva dona, és actriu.
Tots dos tenen carreres exigents, però no se separen mai.
Bernstein té 37 anys,
però fa més d'una dècada que és molt conegut,
des de quan va substituir el Bruno Walter
per dirigir la Filharmònica als 25 anys.
Bernstein ha estat dirigint i tocant el piano per tot el món.
També ha compost simfonies, ballets i òperes,
a més de la música de Wonderful Town, a Broadway,
i La llei del silenci, al cinema.
Felicia Montealegre va aterrar al teatre i la televisió
des de Santiago de Xile.
Va ser de les primeres estrelles dramàtiques de la televisió.
El matrimoni Bernstein i els seus fills,
la Jamie i l'Alexander, de dos mesos,
viuen a Nova York, a prop del Carnegie Hall i de Broadway.
Hi són fa uns tres anys.
Bona nit, Felicia.
- Hola, Ed. - Bona nit, Lenny.
- Com estàs, Ed? - Bé.
Lenny, sempre em costa força classificar-te professionalment,
perquè sempre fas moltes coses.
Quina consideres la teva ocupació principal?
Suposo que la meva ocupació principal seria la de músic.
En tot allò relacionat amb la música em sento còmode, oi?
Compondre, dirigir, ensenyar, estudiar, tocar...
Si és música, m'agrada i ho faig.
- Felicia, costa recordar què fa el Lenny? - Força. És que fa de tot.
Aquesta temporada no pararà quiet.
Està component dos musicals,
un dels quals és una adaptació de Romeu i Julieta, West Side Story,
amb el Jerry Robbins i l'Arthur Laurents,
i lletres del jove i talentós Stevie Sondheim.
També treballa en quatre llargs
per al programa de la CBS Omnibus
i...
- Ho he dit bé? - T'ho saps millor que jo.
Felicia, i tu? Fas res més que no sigui actuar?
La veritat és que no és fàcil fer molt més que portar la casa.
El meu home, els nens i fer d'actriu es mengen tot el meu temps.
- I memoritzar el que faig. - Bé...
No ho puc evitar, això.
Lenny, com canvia la teva vida quan fas de director i quan fas de compositor?
No ho sé, supo...
Suposo que canvia, hi ha...
una diferència de personalitat entre un compositor
o qualsevol mena de creador i un intèrpret.
L'intèrpret que sigui,
de Toscanini a Tallulah Bankhead, qui sigui,
porta una vida pública,
una vida extravertida.
És simplificar molt, però una cosa així.
En canvi, una persona creativa
seu sola en aquest despatx fantàstic
i escriu aquí sense veure ningú.
Es comunica amb el món de forma molt privada
i té més aviat una gran...
vida interior que no pas una gran vida exterior.
Si portes aquestes dues vides...
suposo que acabes patint esquizofrènia i ja no tens remei.
Felicia, a tu també t'interessa la música?
Papa.
Papa!
Agafa'l!
T'ESTIMO PAPA JAMIE
Jo també t'estimo, princesa.
Moltíssim. Gràcies.
Hola, fills de Zeus!
Estimat!
- Hola, Lenny. - Hola.
Quina sorpresa!
M'encanta Nova York.
Surts de casa i et trobes per casualitat gent que t'estimes.
- Vaig cap al centre. - I jo.
Travessem el parc per arribar a Saks
- abans del ruixat. - I tu qui ets? Hola.
Hola, coseta bonica. Ets una preciositat.
T'explico un secret?
He anat al llit amb els teus dos pares.
És massa, oi? Massa.
Soc excessiu, sí. M'estic controlant, però.
M'estic controlant!
Veus aquella gent que ens mira?
Pensen: "No pot ser ell, surt molt millor a la tele."
"Però té les orelles del Leonard Bernstein."
"Pot ser ell? Podria ser?"
Quina vergonya, no tenim coberts dels bons.
- Té. - Em sap greu, reina.
Tant és, no ens calen coberts. He demanat menjar xinès.
El que ens falten són cortines. No puc dormir.
Semblaré un zombi.
Espantaré les criatures.
- Hi tenim criatures, aquí? - Sí.
- No ho sé com s'ho fan els Berg amb tres. - Tres! És increïble, no té sentit.
L'Alex no fa xivarri, estarem bé.
- Això ara. - Dorm tot el dia.
- Alexander: el nadó dorment. - Per poc temps.
- No sembla de debò. - No.
Nadó de somni.
Estic trist, amor, no sé per què.
És perquè estàs cansat. Et cal dormir i ja està.
Sí.
"Abans sentia cantar l'estiu dins meu, però ara ja no el sento."
Edna St. Vincent Millay.
Si no sents cantar l'estiu dins teu,
no hi tens res cantant.
I, si no hi tens res cantant,
llavors no pots fer música.
Ser a prop del meu germà té el seu preu, ho saps prou bé.
Voldries creure que no és així, però és veritat.
Suposo que entenc el que dius.
És estrany, però crec...
Crec que li passa a tothom, això.
Ens agradaria canviar coses de nosaltres.
Per aquí.
Però...
que t'imposin una personalitat tan forta sembla una forma de mort.
De debò.
Però quan me n'adono com el fa patir
veig que no val la pena.
No. Per què? No em matarà, això.
Si li dona plaer o li treu patiment
i és a les meves mans, quin coi!
Però s'ha de poder fer sense cap sacrifici.
I, si ha d'haver-hi cap sacrifici, surto de la foto.
Així va bé?
Ara sí que ha sortit bé.
- Vímet! - Ai, mare.
Vímet blanc de col·lecció amb coixins Pierre Deux.
- M'encanta. - Hi donarà l'aspecte
d'un hivernacle extravagant victorià.
Vols tancar-me en una gàbia de vidre com si fos un ocell exòtic.
Estic rodejada d'homes i m'agrada molt.
Són molt millors.
Crec que la Felicia està... No sé per on sortirà.
Està bé, és només que...
Per aquí tot bé? Et cal una tovallola?
Julia!
Porta una tovallola.
Que et distreus constantment.
Vaig a plantar una estaca.
Perfecte.
- Quin ensurt. - Una cosa. ¿El pare ha dit res
- sobre el Harry i Amberson a l'estiu? - No.
Harry m'ha proposat treballar a Amberson.
Què hi dius?
- Què diu el pare? - Que és bona idea.
Penso el mateix.
- Et sembla bé? - Sí.
- Gràcies. Adeu. - T'estimo. Adeu.
- Ja sembla una dona. - Les aparences enganyen.
Han dit que sí.
Moltíssimes gràcies.
Fes-ho molt bé. Molt.
- Me n'alegro. - Quina pressió. M'hi esforçaré.
M'han trepitjat a casa meva.
Vine, vull presentar-te gent.
El paio quasi m'ha trepitjat.
- M'ha decapitat... - Escolta...
- Estic cansat... - Et presento el Lenny.
- Hola! Com estàs? - Aquest és el Charlie.
No em queden mans lliures. I...
- Sí que ets alt. Un homenàs. - Jim.
Un paio enorme. Hola, Charlie. Encantat. Com estàs? T'ho passes bé?
El Lenny ha de compondre.
- Bé... - No.
Harry li agrada ser al seu costat als actes i les gravacions i...
amb els xicots estereotípics.
- No és el meu favorit. No ho és, no. - El meu favorit.
- Res... - Res...
- Ho portes com una reina. - Sí.
- Jo no sabria què fer. - Ho portes bé.
- Una Joana d'Arc. - Sí.
Recorda com va acabar la Joana, però. No molt bé.
Quin avorriment.
- Hola, Scott. - Hola.
No ho diem, a la nostra família. Per la Felicia.
- La vostra família? La teva? - La meva.
Va, ja n'hi ha prou.
- Portem deu anys junts. - Creu-me, ja en conec tres.
Cadascú veu el que vol veure.
- Em va sortir a l'encreuat. Set lletres. - Sí?
Negació.
- Sí, "negació". - Ja ho sé.
- L'encreuat de dijous? - Sí.
- És fàcil, però... - Sí.
- Hola. - Em dic Tommy.
D'on has sortit? Del meu mocador?
- Ara visc aquí. - Ets un geni?
- I ara. - Tinc tres desitjos?
- Digues el primer. Hola. - El primer desig.
Bona sort. Adeu, Tommy.
Perdona, ni et conec, però sento...
- És preciós. - Gràcies.
- És cosa de la Felicia. - Té traça.
Si fos per mi, aniria vestit de pallasso. No ho diguis a ningú.
M'acompanyes a fumar? On vius? Qui ets?
- A San Francisco. - Planeta Terra?
- Sí? - Originalment.
- Quins cabells fantàstics. - Gràcies.
He de pujar a la teulada a respirar.
- Puges amb mi? - I tant.
Perfecte, anem-hi. Tommy, oi?
- L'heroi. - La reina del ball.
La reina del ball! Mare de Déu, de debò?
Les dues coses, no sé com.
Com un malabarista. Heroi, reina.
- Hola. - Que has vist el Lenny?
El vaig a buscar?
Ja hi vaig jo.
Per això ho deia: em calia dur coll alt.
Necessitava dur coll alt, saps?
I això va ser el detonant.
- Com resoldrem el problema? - No ho sé.
Estic preocupat, ho hem de resoldre.
Però ells...? O sigui, els oients saben com ets?
- Has de sortir a la televisió. - Au, calla.
Ets guapíssim. Puc? Mare meva.
Reina, aquest és el Tommy.
- Cap problema? - Cap.
Reina.
Tu ves per aquí, no passa res.
- Reina. - No.
Em sap molt greu.
Arregla't els cabells. Estàs molt deixat.
Mira, t'agradi o no, el món està totalment fascinat,
potser obsessionat amb tot el que té a veure amb tu.
Des de la famosa trucada que et va portar al Carnegie Hall.
I no els has decebut mai.
Quinze anys a la televisió transmetent la màgia de la música clàssica,
els Young People's Concerts i els Omnibus, que han arribat a milions al món sencer,
deu anys a la Filharmònica i tot el que has compost.
- West Side Story ha canviat els musicals. - I ara!
I hi ha Candide i On the Town.
Ara que ho dius, tampoc he creat tantes obres.
La música és... No vull...
Sona estrany, però era el més important que podia fer i...
m'ha provocat molta frustració no haver-ne
creat més.
Dit tot junt, no és una llista molt llarga.
Mira...
Això és...
És una oportunitat perquè el món et conegui d'una altra forma.
El llibre explicarà en què penses en els teus moments privats,
els teus sentiments personals, com veus la vida.
Sento que el món s'esfondrà ben aviat.
Això és el que sento.
Ho dic seriosament.
- Ja. - La creativitat es frena
fins a arribar a un punt mort.
No és res científic, ha sonat massa definitiu,
però, ara que som aquí, em costa molt...
pensar que...
ser director o compositor del que sigui té cap influència en res
o que la meva existència és digna d'un llibre sobre mi.
No, si t'entenc.
Els ha passat a molts artistes i es veu a la seva obra.
És com que es filtra al subconscient
- en forma de depressió... - Però la Felicia...
Ella també ho sent.
Passa moltíssim.
Ella sembla no gaudir de res.
Exacte.
- És molt trist. - Un pícnic...
l'aigua, un dinar,
seure tots dos junts...
Què li passa?
Crec que se sent prou frustrada.
També m'ho sembla.
No en tenia ni idea, perquè la vaig conèixer
com la dona tan vital que continua sent, preparada per a tot i ben conscient.
Era feliç,
però ara sembla trencada per dins.
El mes passat, a Viena, em va dir:
"Vull parar l'autobús i baixar."
I tu com et sents?
A mi em salven un parell de factors.
M'encanta la gent i m'encanta la música.
Això m'enganxa a la vida, fins i tot quan més deprimit estic.
I em deprimeixo profundament.
La meva ètica professional em permet anar fent
i m'estimo tant la gent
que em costa estar sol.
- Això és un problema per a un compositor. - Sí.
No conec ningú més que no tanqui la porta del lavabo per por a estar sol.
¿Podem creure de veritat
que l'ésser humà és un animal
atrapat,
víctima de l'avarícia i les seves pròpies manies...?
Podem creure en un element diví en tot això o no.
Com que jo hi crec,
i per això m'estimo tant la gent,
he de creure que,
en algun indret remot dins meu, hi ha una sortida.
Molt bé. Sopranos,
us toca rebre.
Compàs 44, comenceu amb "Que brolli el jardí"
i d'aquí a la part a cappella.
Sopranos, recordeu deixar
prou espai perquè les notes altes pugin bé.
- Vol dir... - "Em moro i em surt una hèrnia."
És una frase feta xilena.
No trobava res per a aquella rima.
- La vaig despertar... - Ta mare era de Rovno Gubernia.
Estava desesperat, negra nit. Li va venir a cap aquesta frase.
Estava dormint profundament.
És perfecta per a l'obra.
Totes les parts en castellà són seves.
Tenim sort: ens pot corregir la pronunciació.
Té sentit. Perdó, és que he...
A l'obra de Voltaire, no trobava Rovno Gubernia.
Perquè això és meu, nano.
A veure què us sembla.
- A veure el què. - És preciós.
És maco, oi?
- Va, vine. - Gràcies.
Vinga, som-hi.
- Lenny, què vols que agafi? - Potser el sac gran de pinso.
Ai, mare. Gràcies.
És clar. És la Jamie.
Vull beure alguna cosa.
Pare!
Hola, reina.
Com a casa vostra. Ara vinc.
- És tot idea de la Felicia? - No he fet res. Els quadres són seus.
- Molt bonics. - Lenny.
- Què tens, amor? - Has vist la Jamie?
- No l'he vista. - No?
No.
- Per què? És aquí? - Sí, és aquí.
Està molt enfadada.
Per què?
Per converses que ha sentit.
- Perdona? - Converses.
- Sobre què? - Sobre tu, estimat.
Què hi diuen, de mi?
No ho sé. Ha passat l'estiu a Tanglewood.
No sé què pot haver sentit.
Però què li has dit?
Amor, no em correspon a mi dir-li res. Li he dit que parli amb tu.
Ja és prou gran, no creus?
M'és igual que sigui gran. Sigues discret, si us plau.
Té una edat on té la necessitat i el dret de saber-ho.
Pensa que tot això no és culpa seva.
- Va ser decisió meva. - No, decisió nostra.
No només teva.
Ni pensis a dir-li la veritat.
Jamie Do Re Mi.
- Benvingut a casa. - Quina rebuda!
Hola.
- Hola. - Hola.
No m'ho esperava, això.
Que has escrit una cançó nova?
Llegia i escrivia al meu diari. El viatge, bé?
- Has vist el Tommy? - Sí, m'ha saludat.
Creia que t'alegraries. Es queda el cap de setmana.
Molt bé.
Un xicot eixerit. Em fa estar sempre alerta.
- Juga molt bé a Anagrames. - És molt maco.
Escolta, la teva mare m'ha dit que...
t'has empipat molt per uns rumors
sobre mi que has sentit a Tanglewood.
Tant de bo no t'hagués explicat res.
- Jamie... - Tranquil, no passa res.
- Sí que passa. T'has empipat. - No.
Parlem-ne.
La teva mare i jo ho hem parlat
i hem quedat que baixaria a parlar amb tu...
- Millor... - per mirar d'entendre
què pot haver passat, així que...
- Diria que és gelosia. - Què?
Gelosia.
Quan estudiava
a Curtis, hi havia un noi...
Semblava bon noi. Va aparèixer armat i volia matar-me
perquè estava gelós del meu talent...
- musical. - Del teu talent musical.
Això el va portar al caire de l'assassinat.
L'Artur Rodziński era director musical de la Filharmònica.
Déu li va demanar que em triés.
Va intentar escanyar-me en un assaig.
Per gelosia.
Mira, no sé què ha passat ni qui ha dit què ni on,
però deu haver estat una qüestió de gelosia.
Gelosia de...
D'això que faig,
que m'ha perseguit tota la vida i sento que et persegueixi a tu.
Espero que passi.
Els rumors no són certs?
No, reina.
Gràcies...
per venir a parlar amb mi.
Quin descans.
- Anem cap a dins. - Què?
Va, quin color?
Hi ha...
Hi ha tres tons del mateix vermell.
No és el mateix vermell.
Aquest sembla blau.
- Provaré... - El blau.
Voleu deixar els anagrames, oi?
Així sembla un dibuix.
- És una sessió d'ungles. - Ets una artista.
Òndia, és una quadrícula.
Em semblava bona idea que passés aquí el cap de setmana.
A la Jamie li encanta tenir-lo a prop.
- A la Jamie? - A tu també et cau bé, no?
Sí.
- Amor, si he fet res dolent, digues-m'ho. - No.
És que no sé per què la Jamie li...
No sé per què deies que li interessava tant...
A veure, el Tommy és força tendre i molt intel·ligent,
igual que ella.
- D'acord. - I...
- No, el que dic... - A mi també m'agrada tenir-lo a prop.
No vull dir que només l'hagi portat perquè estigui amb ella.
- És clar que no. - Òbviament no.
El que dic és que és un motiu més.
- Puc dir-li que no vingui. - No.
- M'he equivocat convidant-lo. - No.
- M'he equivocat. - No és això. És més aviat...
- Més aviat què? - Res.
Està bé. D'acord.
Llavors estem bé?
Sí?
- Sí. - Doncs molt bé.
Molt bé, tu mateix.
- Què? - No, em pensava que estàvem parlant.
- És veritat. - No.
- Perdó, creia que havíem acabat. - Estàs enfeinat.
- No, però em moro de ganes d'acabar això. - Acaba-ho, que no sigui per mi.
On són? Ah, són aquí.
Hola. Atenció, tinc una notícia.
He acabat Mass.
Visca, pare!
On va, la mare?
Julia, qui ha deixat allà l'Snoopy?
Hola, Brian. Alex!
Qui ha deixat...? Qui ha abandonat l'Snoopy al rebedor?
- Qui ha abandonat l'Snoopy? - Jo, ho sento.
És el seu dia.
- El gos se'l menjava... - Pare, mira com ho faig.
- Quants? - Para.
- Per què et poses així? - Quants?
- Em sap greu. - Una dona...
- Vens un dia tard a Acció de Gràcies. - Ho sé. El Harry m'ha fet anar a...
- La Nina estava fatal. - No ho sé, diria que ara està bé.
L'has sentit cridant no sé què sobre una dona?
Ha aconseguit que vingués.
- És una sorpresa per a tu... - Pare!
És clar. Gràcies, Julia.
La Nina no està així per ella. És perquè quasi no arribes avui.
- No sabíem si vindries. - Bon Dia d'Acció de Gràcies.
- Mike, queda't. - Gràcies, però he de baixar.
- Jamie, acompanya'l. - Sí, vine.
- Gràcies. - De res. Vols picar res?
No, gràcies. Bon Dia d'Acció de Gràcies.
Amor?
Per un moment he pensat...
- Has fet tot un numeret. - Què?
- Que has fet un numeret. - Què vols dir?
Això de treure el coixí, les sabatilles,
el raspall i la pasta de dents i desaparèixer.
Entenc que estiguis enfadada amb mi. Carai!
Però, vull dir, tinguem seny.
A Xile hi ha un refrany
que diu: "No et quedis mai a sota d'un ocell a punt de cagar."
Jo porto tant de temps
vivint a sota de l'ocell dels collons
que fins i tot fa riure.
Crec...
- que deixes que la tristor... - Calla!
- Deixa'm acabar el que volia dir. Crec... - No té res a veure amb mi. No!
...que deixes que la tristor et consumeixi.
Això té a veure amb tu, felicitats.
T'agrada tenir insomni i estar deprimit i malalt,
així pots ignorar les teves obligacions.
- Quines? Au, vinga. - Les del teu do, el do especial que tens.
- Au. - Home!
N'ets conscient, del pes que comporta?
- Fingir sinceritat i amor? - És la veritat.
T'estimes la gent per sobre de tot i això et complica la vida.
- Exacte. - Desperta't! Treu-te les ulleres.
Hi ha odi dins el teu cor. Odi i ràbia.
El que et mou són moltes coses.
I una ràbia molt profunda.
No ets a dalt del podi per fer-nos gaudir de la música com correspon.
Ens la refregues per la cara.
- Quins nassos! - Ens recordes tot el que mai
arribarem a entendre, i esperes que, veient-te fer allò
sense despentinar-te, ens adonarem de la veritat:
- que som inferiors a tu. I la supèrbia... - Com vulguis. Sigues una més...
Vius gallejant, envoltat de beneits que et busca el Harry
i que creus que t'aporten algun valor intel·lectual
- mentre els fas de mestre. - Si més no, tinc el cor.
Quina barra que tens!
¿Ja t'has oblidat dels quatre anys
- que et vas pensar si casar-te amb mi? - Em volies en abstracte.
- En abstracte? - Sí.
Com la pel·li on Chamberlain diu: "Com competir amb la idea que tens de mi?"
Gràcies a Déu, tenia el Dick per sobreviure a la teva indecisió.
- El Dick Hart. El Richard Hart. - Sí.
- Que va morir, hòstia. - Que m'estimava. M'estimava!
Ara és un cadàver i jo vaig ser l'imbècil
que t'esperava amb la veritat a la porta de l'hospital.
La teva veritat és una mentida, coi!
Xucla l'energia de tothom i no deixa ningú més viure o respirar.
La teva veritat et fa valent i fort,
però ens treu la valentia i la força als altres.
És esgotador, Lenny.
És esgotador estimar i acceptar algú que ni s'estima ni s'accepta.
Aquesta és la teva veritat.
Si no vas amb compte, moriràs com una marieta sola i vella.
Mare! Pare!
- Pare - Mare!
- Ha arribat l'Snoopy, veniu! - Vinga!
Mare, t'estàs perdent l'Snoopy.
Què feu allà dintre?
- És enorme. - Hi porteu molt de temps.
- Pare! - Sí.
Vinga.
Jo hi vaig.
Hola.
Hola. Com va?
Hola. Ei, com estàs?
Fantàstic. Hola.
El que més m'agrada
dels assajos dels dijous
és parlar amb vosaltres del que pensem de la música.
Gràcies per venir i bona tarda.
Avui estudiem la Simfonia número 14, opus 135, de Xostakóvitx.
El que he entès d'aquesta obra...
Pot veure's com a macabra, però no m'ho sembla.
És que, amb la proximitat de la mort,
crec que un artista ha...
d'alliberar-se de tot el que el limita.
I un artista
ha de tenir determinació per crear tot el temps que li quedi
en total llibertat.
I per això...
m'ho he d'aplicar a mi mateix:
he de viure
la resta de la meva vida, sigui molt o poc,
exactament com vull.
Cada vegada en som més, els qui ho decidim.
El senyor Beelzebub demanà un syllabub
a l'hotel de l'infern,
on Prosèrpina caigué.
Blau policia eren les onades del mar.
Tot impactant la cambrera.
Com a Balaklava, la lava baixà
des del terrat, i el robust policia de blau...
Se'n va ocupar mentre Beelzebub exigia el seu rom.
No vingué ningú!
Talleu, gràcies. És bona.
Ostres, mai havia mogut la boca tan de pressa.
- Gràcies, Colin. - Té, Felicia.
Vull fer-ne una altra.
- És clar. - Si us sembla bé.
Recorda que, si tens la partitura baixa, quedes millor.
Més baixa. La tenia alta.
M'agradaria començar pel compàs 44. I la percussió podria ser més discreta.
- El mal de cap? - Cap problema.
- Cynthia. - Saben que aviat seràs tu la directora?
Ja està passant. Ahir la catifa era d'un altre color.
- Perquè tenia raó jo. - Hi estic d'acord.
M'havia oblidat de com m'agrada treballar.
- Ja quasi estem. - El sopar pot esperar. Això és genial.
Un moment.
Em pensava que avui sorties amb mi.
No us preocupeu per mi. Estic bé, més enfeinada que mai.
Millor, no més enfeinada. És veritat, però.
¿No tens la...
preestrena de Poor Murderer?
No m'ho recordis.
No ens preocupem. Vull tenir-te per a mi sempre que pugui.
Soc tota vostra.
Què deies abans?
Deia que...
- Què deia? - Jo no me'n recordo.
Potser que avui estan tots guapíssims.
Hi ha molts...
Molts hombres. Molts.
Pollets? En diem així.
- S'ha de ser bo amb els pollets. - T'agraden els pollets.
- M'encanten. - Ho sé.
- Molt bé. Harry, vols que...? - Sí.
- Pren-te-la així. - Sí.
- Ha anat bé? - De meravella.
Me'n cau com pluja des del teu coi de nas.
No passa res. Ha estat aquí.
Ara tu. Us en serveixo a tots.
- Lenny... - Estic bé, gràcies.
- Perdó - No passa res, gràcies.
- Pare. - Ho deia el Jerry:
no es pot mantenir una relació quan vius a habitacions d'hotel.
- Començo a estar tipa - Escolta. No, reina. Només volia...
Trucava per preguntar si tens plans per al cap de setmana.
Serem a casa d'aquí a uns dies.
Podríem anar tots a Fairfield, però has de convèncer la mare.
Amb qui vindràs, pare?
No, el que...
No és cap monstre.
És un paio excepcional...
i encantador, com el meu petit follet. No és el meu tipus.
Pare, per favor, no
No me'n parlis, per favor.
Reina...
T'admiro molt.
T'estimo moltíssim, Jamie... T'estimo.
Ja ho sé.
Ho sé.
Parlaré amb la mare un altre cop.
D'acord.
No sé si has vist la crítica boníssima que t'han fet al New York Times.
- Sí? - Sí, la tinc guardada per a tu. Puc...
No vull llegir-la.
No, em fa sentir incòmoda.
T'agraeixo el detall.
Molt bé.
Com va anar dilluns?
- Dilluns... No, crec que no en vull parlar. - Què?
- Què va passar dilluns? - Res.
- La teva mare té un festejador. - No.
De debò? Parlem-ne, per favor.
Crec que ja en tens prou amb les aventures del teu pare.
No cal que ho fem, això.
Per cert, parlant del teu pare,
el Dia d'Acció de Gràcies tinc dues funcions, així que...
Jo em quedo al teatre i sopeu a casa amb la Nina i l'Alex.
Per la Nina, mirem de fingir alguna normalitat.
- No ho trobo gens normal. - Mira...
No sé què dir-te.
- He quedat amb l'Alexander i faig tard. - Vinga.
És veritat. I vosaltres teniu molt a parlar.
- No ho facis, això. - Us deixo el vostre espai per parlar.
- Els adults no fan les coses així. - Voleu parlar sense mi.
- Tinc plans amb l'Alexander... - No. Reina.
No ho deixarem així. Mira'm als ulls.
No vull que te'n vagis empipada.
- No és amb tu. - No m'ho crec.
Aviam.
No estic enfadada amb tu, mare.
Menteixes fatal.
- Així saps quan creure'm. - És veritat.
Me'n vaig.
- He de burxar-lo. - T'estimo.
Per no haver anat a veure't. Et posaré pels núvols.
A veure si és veritat.
Vinga, parla'm del festejador.
Sí, el festejador...
A veure...
Saps que em feia molta il·lusió.
- Molta il·lusió. - Sí.
- Vam dinar, no sopar. - On?
Al cafè Carlyle, res luxós. Estava una mica nerviosa i ell també.
A mig dinar, se m'apropa
i em pregunta si pot dir-me un secret.
- Li agrada algú. - I tant.
Somric, m'enrojolo una mica i li demano que continuï.
Li agrada el Mendy
i vol que els presenti.
- El Mendy Wager? - Sí.
No et facis la sorpresa, el Mendy és molt guapo.
- Felicia... - Quin panorama...
Tot enrojolada, amb papallones a l'estómac i al final...
Ja ho veus.
Sembla que m'atreu un tipus d'home.
Escolta...
El Lenny t'estima de veritat.
Però no és més que un home, un home que ha envellit malament
i que no sap viure una sola vida.
Se sent... perdut.
Sempre he sabut qui és.
M'ha trucat, saps?
I?
Vol que anem tots dues setmanes a Fairfield.
- Sembla haver canviat. - Felicia...
No, si jo...
No busquem excuses. No m'ha mentit mai.
- Felicia... - No, era...
Era arrogància meva
creure que podia sobreviure amb el que em donava.
És irònic. Em mirava els nens i a tothom amb pena perquè buscaven la seva atenció.
Semblava una ensenya meva i n'estava orgullosa:
"No necessito res, jo."
I...
mira'm ara.
Qui ha estat menys sincer?
El trobo a faltar...
el meu nen.
Alguna pregunta?
Bravo!
- Fantàstic. - Com és que has vingut?
No tens odi... Al teu cor no hi ha odi.
- Senyor Bernstein, pot passar. - Molt bé.
- Vols seure? - Sí.
- Cal que et mesurin la pressió a tu. - No, estic bé.
Saps que avui la Betty ve a sopar?
- No ho sabia. - Doncs sí.
I el Mendy, estarà molt bé.
I la Julia prepararà fonoll, que a la Betty li encanta.
Endavant.
- Hola. - Com està?
Sembla que té un tumor al cantó dret del pit esquerre.
Pot ser que s'hagi estès al pulmó.
Donada la mida del tumor,
recomano que li extirpem el pit,
els músculs subjacents i els ganglis limfàtics adjacents,
a més de fer una biòpsia del pulmó
que ens ajudarà a confirmar si hi ha metàstasi o no.
Podem fer-ho tot a començaments de setmana vinent.
Sí.
Però he de... Amor...
- Estreno al setembre. - Tranquil·la.
- Els hauria d'avisar. - Els avisaré jo.
Crec que es recuperarà abans del que es pensa
i podria fer vida normal d'aquí a una o dues setmanes.
- Molt bones notícies. - Podrà fer el que calgui.
Com sabrem que hem tret tot el càncer?
- Bé... - Tot el càncer.
No posarem res en joc per l'obra... i li farem proves.
Quan extirpem el pit, no hi haurà càncer localitzat.
El que haurem de veure és el pulmó.
Quant trigarà la biòpsia?
Fer-la, uns minuts, amb l'anestèsia de l'altra intervenció.
Llavors la fan...
Ho fan tot junt?
Sí, quan operem el pit serà més fàcil la biòpsia del pulmó.
Gràcies per tot.
- Ja ho sé... - Ja ho sé.
- És ridícul.
No, ja ho sé.
Jo soc ridícula.
Va, vine aquí. Tot va bé, amor.
Crec que no, amor.
- Amor. - Gràcies.
- Amor, fem una passejada pel parc. - Sí?
Sí.
Així prenem l'aire.
D'acord.
- Mare meva. - Et trobes bé?
Sí, estic bé.
- No sé què tinc al genoll. - Tinc una idea.
Ai, no.
Això és un encenedor, amor?
No t'hi fiquis, tu.
Estic pensant en un número.
- No ho sé. El nou. - No.
- El cinc. - No, concentra't.
Ja ho intento.
- És el dos, amor. - Dos.
Dos.
Com nosaltres.
Com nosaltres, una parella.
Dos aneguets en una bassa.
Posa tot el teu pes sobre mi.
Així, tot el teu pes. Molt bé.
El cap enrere. Així.
Ja hem arribat.
Hola, estimats.
Hola.
Preciosa.
Us he trobat a faltar. Molt.
Mare, et trobes bé?
Sí, estic bé.
- Nena... - Us ha costat arribar?
És clar, conduïa ell.
- No. - No ens podríem haver desviat més
- ni que volguéssim. - Jo odio conduir.
Sento no haver vingut abans... Et cal...?
Et cal res?
Puc fer res per tu?
No tornar-te a fer la permanent.
Jo li vaig dir el mateix.
- El Ramone diu que és un triomf. - Un triomf gegant.
On és el Lenny?
No ho sé. Dormint, suposo.
¿Te'n recordes d'aquell...
d'aquell bar mitsvà on em vas fer anar, d'un amic de l'Alexander?
- Aquell menut... Sí? - Sí.
Aquell amb...
Ai, com es deia?
- Feldman. Sí. - Això!
Bé, doncs érem allà, jo seia al costat de la Felicia.
Ella, espectacular, com sempre. Pobre de mi.
I el Lenny pesava més de deu quilos menys
i estava bronzejat i vestit de blanc de cap a peus,
fins i tot amb sabates de xarol blanques sense mitjons.
Era la moda de l'època.
No, mentida.
En un moment donat, el Lenny es va aixecar, tot vestit de blanc,
i va anar cap al faristol.
Sí.
Estic bé. Deies...
- El Lenny vestit de blanc. - Sí.
Tot vestit de blanc i...
va...
Va anar fins al faristol i...
- Dubto que li demanessin que parlés. - No.
Però...
va trigar vint minuts de la taula al faristol,
aturant-se a cada taula i xerrant amb tothom.
Quan va arribar finalment al costat del nen acollonit,
la Felicia se'm va apropar
i va dir, tota seriosa:
"Ja ha arribat la núvia."
S'ha llevat.
- Renoi. - Una funció.
Compte, Jamie!
Fins aviat.
Va, ja ens veurem. Adeu.
T'estimo.
No vull més visites.
No en vull més. Me'n vaig al llit.
Molt bé.
Sí. No, l'hauràs de cancel·lar. Sí.
Mira...
No, em quedo.
Això ni pensar-ho.
Porto 15 anys amb l'orquestra, ho entendran.
No, això ni...
No me n'aniré, Harry. Empesca't alguna cosa.
Sí.
Sí, estem perfectament.
- Hi fas res, al vàter? - No, no puc.
- Beu-te l'aigua. - Ho intento.
T'ho juro, i em passo el dia gelada.
Puc sola, no m'ajudis.
No m'ajudis.
Deixa'm.
Fica't al llit. No cal, tot això.
- Els coixins estan bé? - Sí, tranquil·la. Va.
- Jeu i ja està. - Molt bé.
Em sap greu.
Perdona.
Saps?
L'únic que cal...
L'únic que cal fer és ser empàtic amb la gent.
Amabilitat.
Amor, són gairebé tres quarts. Has pres la medicació?
- No... - Com vas de dolor?
Em va dir que no me'l prengués.
- Qui t'ho va dir? - L'Arkell.
Amor...
No, l'Arkell ja no és el nostre metge. És el Kruger... Bernard.
- L'Arkell ens veia fa molts anys. - Sí, és clar. No sé que em...
Potser pren alguna cosa. Tens dolor?
Estic bé.
- No? - No.
Però després pren-te-la, d'acord?
- Estàs bé, amor? - Sí, estic concentrada.
Mireu què he trobat.
Què és?
- Això sí que és un record d'infantesa... - Sí.
- Molt bona idea. - Més interessant.
- Ara? - Posa'l.
Te'n recordes de la cançó? Sí?
Ens en recordem?
- I la coreografia? - No.
- Tu ho feies pitjor, sens dubte. - Us en recordeu de la coreografia?
El mico mastegava tabac a dins del tramvia.
La via fa fallar, el mico es va ennuegar.
Van anar tots al cel en una barca amb rems.
Picar-tocar, palmell-picar,
palmell-tocar, picar-palmell,
picar-tocar...
Vinga, amb ganes.
Veniu tots.
Tots junts.
Sweet Gene, vine aquí.
Vine aquí. Sweet Gene, vine.
On és la pacient?
Ha arribat el metge. Hola, infermera.
I...
T'estimo.
Fas olor de...
tonyina
i cigarretes.
M'has enxampat.
És horrorós.
- Ho tens tot? - Sí.
Les maletes.
L'objectiu principal d'aquesta obra és aconseguir ser un.
Els timbals del fons i els violins del davant.
Converteix-los en un sol organisme. Si te'n surts, ho tens mig fet.
Soc aquí amb tu, tranquil.
D'acord? Soc aquí. T'hi acompanyaré.
- D'acord? Som-hi. - Som-hi.
Aquest és el William.
Compàs 311.
Un, dos, tres.
Molt bé. Un moment.
Un moment.
Ara que has deixat clar
que vols allargar el calderó...
- Ja, no tinc molt clar si... - Està bé, funciona.
Però, després, què faràs?
Ells no ho saben. ¿En sortiràs brollant o més aviat...
degotejant? Què faràs?
Faré això.
Filtrant-se. A mi em sona així.
Calderó.
- Compàs previ. - Compàs previ.
Un, dos, tres.
No, no queda clar.
Ja m'ho ha semblat.
Tornem-hi, per favor. Perdó.
Vols que...?
Així està molt bé,
però és només un compàs.
Si vols t'ensenyo el que crec que vols.
- Si vaig errat, m'ho dius. - Sí.
Pensa què vols fer, cap a on vols anar.
Talla i accelera.
Negres. Crec que vas per aquí.
Compàs previ al calderó.
- Oi? Era això? Què he fet? - Sí.
He fet això, sí.
És per a mi o per a tu?
Més.
Més. Més!
Va molt bé.
Torna-hi des d'aquí. Moltes gràcies.
Tracteu-lo bé.
Si no sents cantar l'estiu dins teu, no hi tens res cantant.
I, si no hi tens res cantant, llavors no pots fer música.
M'ho va dir ella
un dia en què em vaig posar melancòlic
i vaig recitar el poema de l'Edna St. Vincent Millay
d'on va sortir el Songfest.
Però sento l'estiu cantar dins meu.
No amb tanta força com abans, o...
tan sovint...
però el sento.
Si no, m'hauria llançat al llac fa temps.
Alguna pregunta?
PER A JAMIE, ALEXANDER I NINA
Subtítols: Adán Cassan