‫"יצירת אמנות אינה מספקת מענה לשאלות,‬ ‫אלא מעוררת אותן.‬
‫"ומשמעותה המהותית טמונה במתח‬
‫"שמקורו בתשובות המנוגדות."‬ ‫לאונרד ברנשטיין‬
‫זה תמיד יפה יותר בפסנתר. לא ברור לי למה.‬
‫אז בתשובה...‬
‫לשאלתך, כן, אני נושא אותה איתי די הרבה.‬
‫פעמים רבות ראיתי אותה מגננת בגינה.‬
‫חוליה וגה נשבעת שבכל בוקר‬ ‫היא עומדת בראש המדרגות‬
‫כשהיא יורדת לכבס,‬
‫כדי לוודא שהיא מפרידה בין לבן לצבעוני,‬
‫וילדינו מקנאים מאוד‬ ‫כי הם מעולם לא ראו אותה.‬
‫אני...‬
‫אני מתגעגע אליה כל כך.‬
‫הלו?‬
‫כן.‬
‫כמובן.‬
‫כן, אני מודע לזה.‬
‫תוכל להמתין רגע, בבקשה?‬
‫אלה חדשות איומות. הוא יהיה בסדר?‬
‫לא, אני מבין.‬
‫ואין סיכוי לחזרה?‬
‫כן.‬
‫טוב.‬
‫אוכל לקבל שלושה כרטיסים להיום?‬
‫כן.‬
‫טוב.‬
‫טוב, כן, תודה.‬
‫שיחקת אותה, ילד!‬
‫לאונרד, בליסימו!‬ ‫-הו, כן.‬
‫הצלחת לישון?‬
‫לא ישנתי, ברונו. "מנפרד" מתחיל‬ ‫אחרי השתק הפעמה החזקה,‬
‫ולא אפשרת לי לערוך חזרה עם התזמורת.‬
‫אמרתי לך שתופיע.‬
‫לא, אמרת לי רק שיש סיכוי.‬
‫צהריים טובים.‬
‫חברת הגומי של ארה"ב‬ ‫שוב מזמינה אתכם אל אולם קרנגי,‬
‫כדי להאזין לקונצרט‬ ‫של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק,‬
‫שהמנהל המוזיקלי שלה הוא ארתור רודז'ינסקי.‬
‫ברונו וולטר שהיה אמור לנצח‬ ‫אחר הצהריים חולה,‬
‫ואת מקומו יחליף עוזר מנצח אמריקני צעיר‬
‫של התזמורת הפילהרמונית, לאונרד ברנשטיין.‬
‫היום הייתם עדים להופעה היסטורית.‬
‫ההופעה, שהייתה נפלאה, שודרה ברחבי העולם,‬
‫ואני חש שמחובתי לומר שמאסטרו ברנשטיין‬
‫הוזעק הבוקר ב-9:30‬
‫ונאמר לו שהוא ינצח כאן‬
‫לראשונה אחרי שנים רבות...‬ ‫-ללא חזרה.‬
‫ללא חזרה.‬
‫אבל הוא אוהב את המוזיקה. הוא לא צריך חזרה,‬
‫הוא חש בה לעומק.‬
‫וכעבור שנים רבות שהוא באמת רצה בזה,‬
‫זה קרה ואני גאה כל כך.‬
‫אולם קרנגי גאה בך כל כך וניו יורק גאה בך.‬
‫לאונרד ברנשטיין.‬
‫תודה.‬
‫אני לא זוכר שום דבר‬ ‫שקרה אחרי השתק הפעמה החזקה.‬
‫בטח איבדתי את ההכרה‬ ‫ואז כשהקהל מחא כפיים, התעוררתי.‬
‫אל תיתן לזה להפריע.‬
‫עלינו על הגל, מותק.‬
‫ארצה ליצור כוריאוגרפיה‬ ‫לקטע עם הרקדנים כשאהיה בסינסינטי.‬
‫ג'רי, אני מאוהב במוזיקה. אמרתי לך.‬
‫ברגע שיהיה לי משהו, אקליט אותו ואשלח לך.‬
‫זה הבלט החדש שהוא מלחין למענך?‬
‫על שלושה מלחים בחופשה בניו יורק‬ ‫שמסתבכים בבלגנים?‬
‫זה הבלט.‬ ‫-אל תתווכח איתו.‬
‫הוא צעיר שאין להקל בו ראש.‬ ‫אתה יכול לקרוא על זה פה.‬
‫דייוויד, בבקשה.‬ ‫-"ברנשטיין מפגין שליטה במוזיקה.‬
‫"מנצח צעיר מבצע תוכנית קפדנית..."‬
‫בטח, פורסם ממש ליד זה‬ ‫שהיטלר הפגיז את פולין.‬
‫תיכנס. פתוח.‬
‫צר לי, רבותיי...‬ ‫-לא, הוא אוהב שהדלת פתוחה.‬
‫היי, אייזק, אתה מכיר‬ ‫את דייוויד וזה ג'רי רובינס.‬
‫היי.‬ ‫-שלום. חייבים לרדת.‬
‫אתה מאחר בשעה...‬ ‫-אני עובד על המוזיקה...‬
‫רודז'ינסקי יגיע מוקדם...‬ ‫-רודז'ינסקי פה?‬
‫טוב, אני תכף יורד.‬ ‫-אייזק.‬
‫אל תשכח שסוס הראווה שלך הוא מלחין.‬
‫אני לומד לא ללחוץ חזק כל כך, נכון?‬
‫זה מושלם.‬ ‫-אני תמיד...‬
‫נלהב מדי.‬
‫אני נרגש מדי.‬ ‫-נכון.‬
‫כפות רגליך בחיקי.‬ ‫אני לא יודע מה לעשות איתן.‬
‫אני לא יודע מה לעשות עם עצמי. זה מוגזם.‬
‫אני חושב...‬ ‫-זה יותר מדי לאדם אחד.‬
‫כי זה היה על כתם הזקנה?‬ ‫-לא.‬
‫קשה לאדם אחד לעמוד בזה. בכנות, דייוויד.‬
‫לעולם לא אצא מהדירה. אני לא.‬
‫זאת המציאות.‬ ‫-בבקשה לא.‬
‫ג'רי היקר,‬
‫זוהי התנצלות מאולתרת על התקליט‬
‫שלא נורא במיוחד, אבל גם לא טוב במיוחד.‬
‫אני עובר על המוזיקה עכשיו, מותש,‬
‫והכול בסדר עד מספר שלוש,‬
‫כשכל הקונטרפונקט נכנס עם שני הפסנתרים.‬
‫אני חושש שזה די מבולגן שם.‬
‫בכל מקרה, קשה לנגן את זה בשני פסנתרים,‬
‫אז עם תזמורת, לדעתי זה יהיה ברור מאוד.‬
‫וסליחה על כל הטעויות.‬
‫אבל זאת הייתה אשמתו של ארון קופלנד.‬
‫הכול באשמתי.‬ ‫-ושם הוא יושב עכשיו.‬
‫זה לא נכון.‬ ‫-בכל מקרה...‬
‫אתן לך לפתור את זה, מר רובינס,‬
‫איך לרקוד לצלילי מוזיקה מסוג זה,‬
‫אבל תמסור את אהבתי לכולם ולדבר ו...‬
‫אני מקווה שתאהב את זה. בהצלחה, ג'רי.‬
‫טוב, אני חייב להגיע לחזרה.‬
‫אני מטפל בזה.‬ ‫-באמת?‬
‫כן.‬ ‫-אתה כזה בחור טוב.‬
‫זה למטה ועדיין תאחר.‬
‫זרוק מילה טובה עליי לרודז'ינסקי.‬
‫בסדר. אני לא חביב עליו, אבל אזרוק.‬
‫אוהב אותך, מותק.‬ ‫-אוהב אותך.‬
‫"אני משתדלת מאוד להישאר בשליטה‬
‫"אולם אני נסחפת‬
‫"אני משתדלת להיות מרוחקת וקרה‬
‫"אולם אני נסחפת‬
‫"נסחפת‬
‫את נסחפת, פשוט נסחפת!‬
‫"וכשלקולנוע אני הולך כדי לצפות בסרט‬
‫"וצופה בשחקנים בתפאורה‬
‫"אני מתחיל לחשוב‬ ‫שהאירוע באמת קורה לגברת‬
‫"הבחורה! עליה עליי להגן‬
‫"המנוול, כבוד הוא לא מפגין‬
‫"אני מזנק להגנתה‬
‫"ומותיר חור ענק במסך!‬
‫"נסחף, נסחף‬
‫"הוא נסחף‬ ‫-אנחנו נסחפים‬
‫"פשוט נסחפים!"‬
‫גאוני, אבל... מה שאיש כאן אינו יודע‬
‫זה שהוא הוציא במכות את צליל הסופרן‬ ‫מאחותו התינוקת המסכנה‬
‫כשהופענו באופרות כשהיינו ילדים.‬
‫אני מזהירה אתכם ואת כולם.‬
‫שלום.‬
‫חשבתי שתהיי פה. בהחלט התרועעת עם כולם.‬
‫פגשת את החבורה?‬
‫לא.‬ ‫-בטי ואדולף, הם מבדרים כל כך.‬
‫שלום.‬ ‫-שלום.‬
‫אלן. כמובן, נתקלת בה באולפן אחר, ללא ספק.‬
‫שלום, פלישה.‬
‫את מי פספסתי? פספסתי מישהו?‬
‫רק את הפסנתרן.‬
‫טוב, חשבתי שאין צורך להציג אותך.‬
‫שלום. אני לני.‬ ‫-שלום. פלישה.‬
‫ברנשטיין, כמו זאת.‬
‫מונטאלגרה.‬
‫מונטאלגרה?‬
‫מונטאלגרה כהן.‬ ‫-כהן?‬
‫מונטאלגרה כהן.‬
‫זה שילוב מעניין של מילים.‬
‫"המראה שלך‬
‫"המראה שלך עושה לי פיק ברכיים‬
‫"אתה בקצה השולחן‬ ‫עם התכסיס עם העיניים"‬
‫את באה ממשפחה אירופאית‬ ‫אריסטוקרטית מצידה של אימך,‬
‫ואביך הוא אמריקני ויהודי,‬
‫ואז עברת לצ'ילה כי אביך...‬
‫מדהים שאני זוכר את כל זה.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫אני לא יודעת איך.‬
‫עברתם לצ'ילה בגלל העסק של אבא שלך.‬
‫ועכשיו את נטועה ביציבות‬ ‫בעיר ניו יורק, לומדת...‬
‫פסנתר אבל את בעצם לומדת משחק,‬
‫קריירה הדורשת רבגוניות‬ ‫כדי לגלם שפע של דמויות,‬
‫וזוהי המסקנה שלי,‬
‫שאת, יקירתי, דומה לי מאוד.‬
‫במה?‬ ‫-משום שנאלצת לקחת‬
‫את כל החתיכות, כל הרסיסים שלך‬ ‫שמפוזרים על פני נופים שונים אלה,‬
‫וליצור, לייצר את האדם הממשי‬ ‫העומד מולי עכשיו.‬
‫ובמה זה דומה?‬
‫שאלת אותי ועניתי לך.‬ ‫-אני יודעת. טוב.‬
‫יהודי רוסי אורתודוקסי.‬
‫גדלת בבוסטון.‬ ‫-עוד מישהי הקשיבה.‬
‫בן למהגרים.‬ ‫-כן.‬
‫אביך הוא איש עסקים שבנה את עצמו.‬
‫התעמקת בתלמוד. הרוורד.‬
‫ואז ביה"ס למוזיקה קרטיס...‬ ‫-מכון.‬
‫המכון למוזיקה בפילדלפיה.‬
‫כעת נטוע ביציבות פה, בעיר ניו יורק,‬ ‫בתחום הקומפוזיציה והניצוח.‬
‫במסווה של פסנתרן קונצרטים‬ ‫שנמשך למכה האמנותית הזו,‬
‫בורח מהמוצא הפוריטני שלי בדיוק כמוך.‬
‫המשפחה שלך ודאי הייתה טיפה יותר תומכת.‬
‫אבי דמיין שאהיה כלייזמר,‬ ‫מנגן בתמורה לקופייקות בפינת רחוב,‬
‫והיה נואש שאצטרף לעסק המשפחתי למען פרנסתי.‬
‫מה היה העסק המשפחתי?‬
‫חברת השיער סמואל ג'יי ברנשטיין.‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫אז לא נותרה לי ברירה אלא להיהפך לשילוב‬
‫של דיבור, גישה ונקודת מבט שאימצתי,‬
‫שילוב שמאפשר לי להיות דברים רבים בו זמנית,‬
‫ולכן אנחנו, את ואני,‬ ‫מצליחים להתמודד ולשרוד,‬
‫כי העולם רוצה שאנחנו‬ ‫נהיה רק דבר אחד, וזה נתעב בעיניי.‬
‫את מושכת מאוד, פלישה.‬
‫"נסחף, נסחף‬
‫"אתה נסחף"‬
‫זה באמת מוגזם. אני מצטער מאוד.‬
‫חכה!‬
‫רוצי! יש לי חמישה סנט.‬
‫יש לנו קפיצים ברגליים, אה?‬
‫אני אוהבת את זה.‬ ‫-יש לך הרבה אנרגיה, עליי לומר.‬
‫תיזהר, כי זה תלול.‬ ‫-אני הולך אחרייך. אני לא יודע לאן.‬
‫לא הייתי בחלק הזה של העיר.‬
‫אני יודעת. קשה לדמיין שתהיה במקום כזה.‬
‫עכשיו תיכנס לכאן.‬ ‫-טוב.‬
‫פשוט על הבמה... תחלוץ נעליים.‬
‫טוב. איפה לשים אותן?‬
‫בצד השני.‬
‫לאן את הולכת?‬ ‫-להביא את המחזה.‬
‫המחזה?‬ ‫-כן.‬
‫גם אני אצטרך לשחק?‬ ‫-מה?‬
‫אני צריך לעשות משהו?‬ ‫-טוב... אולי.‬
‫עכשיו אני לחוץ.‬
‫אתה אמור להיות לחוץ.‬
‫טוב, זה פשוט מקסים.‬
‫זה פשוט מקסים.‬
‫אקריא סצנה עם מאסטרו ברנשטיין.‬
‫כדאי שאופיע היטב.‬
‫"מאסטרו ברנשטיין". זה נשמע מרשים ביותר.‬
‫הנה.‬ ‫-טוב. נקרא את זה.‬
‫באמת נעשה את זה.‬ ‫-כן.‬
‫אני המלך?‬ ‫-אתה המלך וזה הארמון שלך.‬
‫נפלא.‬
‫עכשיו, למרות שאתה המלך,‬
‫מצאתי חן בעיניך עד מאוד.‬ ‫-כן.‬
‫אז החלטת להעניק לי ורד לבן מהכתר שלך.‬
‫כמובן.‬
‫לא, הוא עדיין לא בידיך.‬ ‫אני צריכה לתת לך אותו.‬
‫הנה הפרח שלך.‬ ‫-לא קראתי את המחזה.‬
‫אני יודעת.‬ ‫-חכי.‬
‫תחזיקי את זה למעני, בבקשה? טוב.‬
‫מאחר שאני המלך...‬
‫שמאוהב.‬
‫תשורה לי, מלכי?‬
‫זה טוב מאוד.‬
‫שורה שלך.‬
‫"עם נקודות השעווה הקטנות שלך, ורד קטן,‬
‫"אתה נדמה לנותן לה את הפרח..."‬
‫לא.‬
‫"אתה נדמה לעין...‬
‫"של ירח שבור."‬
‫אתה נוראי.‬
‫מה השורה שלך?‬
‫"אתה תמיד משתנה, אהובי.‬
‫"לא ראיתי אותך אתמול,‬
‫"אך הבטתי בסוסך.‬
‫"הוא יפה כל כך,‬
‫"אך לא יפה כמוך,‬
‫"שכן אתה הוא דרקון."‬
‫"אני מאמינה כי תוכל לשבור אותי‬ ‫לשני חצאים בזרועותיך,‬
‫"חלשה שכמותי...‬
‫"כמו כפור‬
‫"הנשרף בשמש."‬
‫זה טוב יותר, נכון, מיס מונטאלגרה?‬
‫קצת יותר אור?‬
‫תודה לך, ג'וזף.‬ ‫-ג'וזף, אני מתנצל.‬
‫נלחצתי. חשבתי שזה עכביש‬ ‫וניסיתי להרוג אותו עם הז'קט שלי.‬
‫תדחפי את דלת הבמה בדרך החוצה.‬ ‫היא תינעל לבד.‬
‫תודה לך, ג'וזף.‬
‫לילה טוב. נפלא. תודה לך, ג'וזף.‬
‫לא אמרת לי שהמקום שייך לאביך.‬
‫כך את מפתה את כל מחזרייך?‬
‫לא, אני... נדיר שאני ערה אחרי 21:00.‬
‫רק רגע. חרגת ממנהגך למעני?‬
‫חשבתי שאולי שווה לחרוג למענך ממנהגי.‬
‫אני מקווה שהמחיר לא יהיה גבוה מדי.‬
‫איך אוכל לגרום לזה להשתלם? אני יודע.‬
‫יש בעיה.‬ ‫-מה?‬
‫איך קוראים לדמותך?‬
‫מרגרט.‬ ‫-מרגרט.‬
‫מרגרט.‬ ‫-כן.‬
‫ואת המחליפה?‬ ‫-כן.‬
‫את צריכה לגלם את מרגרט בשמונה הצגות בשבוע.‬
‫להיות הכוכבת.‬
‫ואם זה הפחד שעוצר בעדך...‬ ‫-הרבה דברים עוצרים בעדי,‬
‫אבל פחד איננו אחד מהם.‬
‫לא הייתי עומדת פה מולך...‬
‫אפילו לא הייתי בעיר ניו יורק‬ ‫אילו הפחד היה מכניע אותי.‬
‫זה פשוט לא כזה קל.‬
‫נהיה שוטים אם לא נחשוב‬
‫שלמזל יש תפקיד כמו גם לכישרון ולנחישות.‬
‫אני דוגמה מושלמת לכך.‬ ‫-אתה ודאי צוחק.‬
‫לולא ברונו וולטר חלה באותו יום גורלי,‬
‫ורודז'ינסקי נתקע בשלג,‬ ‫לא הייתה לי הופעת בכורה.‬
‫הייתי מעביר שיעורי פסנתר‬ ‫לבני שמונה שמתלוננים...‬
‫לולא היום ההוא, היה מגיע יום אחר.‬
‫זה מה שאת חושבת?‬ ‫-כן, אני יודעת את זה.‬
‫באמת?‬ ‫-כמובן.‬
‫ואל תשכח... אתה גבר.‬
‫אני אף פעם לא שוכח.‬
‫נכון.‬
‫אלוהים!‬
‫בראבו!‬
‫היית נפלאה.‬
‫אלוהים! שירלי ברנשטיין, כמה נחמד שבאת.‬
‫הבאתי את ריצ'רד הארט ואת אשתו, ליל.‬ ‫-לא.‬
‫דיק עושה חזרות להצגה החדשה שלו‬ ‫בברודוויי עם אווה גבור,‬
‫והנישואים שלו יסתיימו בקרוב,‬ ‫ואני חושבת שהוא הטיפוס שלך.‬
‫איזה טיפוס זה?‬ ‫-כמו שלי,‬
‫תפוס.‬
‫נפלאה.‬
‫נחמד כל כך שבאת.‬
‫אני פשוט מתה על "חשכת הירח".‬
‫תפסיקי. את נפלאה.‬
‫ההפקה טובה יותר בזכותך.‬
‫זה רק לשבוע, אבל נחמד מצידך שאמרת.‬
‫אילו היה להם שכל,‬ ‫הם היו אומרים למיס ג'ונס להישאר במיטה.‬
‫את באמת מופלאה.‬
‫יקירי.‬ ‫-תודה. כמה נחמד שבאתם.‬
‫העונג כולו שלי.‬ ‫-תודה.‬
‫בואי לאכול איתנו.‬
‫אני לא יכולה.‬ ‫אני נוסעת ברכבת לטנגלווד בבוקר.‬
‫טנגלווד?‬
‫תבקרי את אחי.‬
‫אל תיראי מופתעת כל כך.‬ ‫-אני לא... אני פשוט...‬
‫הוא לא הזכיר את זה.‬
‫טוב...‬
‫אולי הוא שמר על דיסקרטיות?‬ ‫-אחי?‬
‫אני בספק.‬
‫לא, נסה שוב.‬ ‫-אלוהים, זה שש.‬
‫לא!‬ ‫-שמונה.‬
‫נורא.‬ ‫-זה ארבע...‬
‫לא.‬ ‫-שלוש.‬
‫אז זה חייב להיות שבע.‬
‫אתה יכול לנסות להתרכז?‬
‫אולי כדאי שאעצור ואחשוב לרגע.‬
‫תעצור ותחשוב כי אני משדרת לך אותו‬
‫ממש עכשיו.‬
‫עשרים.‬ ‫-לא.‬
‫לא.‬
‫אז כמה זמן צריך לעשות את זה?‬
‫אנחנו צריכים לבנות קשר חזק מאוד.‬
‫אני לא מסוגל. אני לא יודע מה את עושה.‬
‫מניין לי שאת לא מרכיבה שם פצצה?‬
‫לא.‬
‫אני פשוט רגועה עד מאוד.‬ ‫-תפוצצי את המקום כולו.‬
‫אתה לא?‬
‫אני כן.‬ ‫-באמת?‬
‫כן.‬
‫מעולם לא ראיתי אותך‬ ‫יושב בשקט זמן רב כל כך.‬
‫בוער לך לזוז?‬ ‫-לא.‬
‫יופי.‬ ‫-האמת שכלל לא.‬
‫בוא, אני אעשה את זה.‬
‫לא ייאמן.‬
‫אני חסר תועלת, נכון?‬ ‫-נכון.‬
‫לאן אני הולך?‬
‫הנה, עמוד שם. לא זאת.‬ ‫-טוב.‬
‫לא.‬ ‫-למה לא?‬
‫טוב... טיפה צעקנית, לא?‬
‫נראית מגושמת פחות.‬
‫אני אוהב אותה.‬
‫אני אוהבת את הריח שלך.‬
‫באמת?‬ ‫-באמת.‬
‫כמו של אבא שלי.‬
‫זה לא מוזר?‬
‫ממש אהבתי...‬
‫לעטוף את עצמי‬
‫במעיל הגשם שלו‬
‫כשהיה חוזר בלילה מהעבודה...‬
‫הריח הזה שיכר אותי.‬
‫תמיד קישרתי אותו לתחושת ביטחון.‬
‫היא יפה כל כך. ספר לי עליה.‬
‫היא נפלאה. היא בחורה מקסימה.‬ ‫-כן.‬
‫ואנחנו פשוט...‬ ‫-איפה הכרתם?‬
‫במסיבה אצל קלאודיו אראו.‬
‫אז פלישה, את שחקנית?‬
‫שחקנית נפלאה, כן.‬ ‫-לא, אני כן.‬
‫מובן שכן.‬ ‫-אני שחקנית.‬
‫לא ייאמן, אבל אני שחקנית.‬
‫הוא לא שחקן.‬ ‫-לא, איום.‬
‫אני שחקנית...‬ ‫-עשיתי מבחן בד באל-איי,‬
‫וזה היה נורא.‬ ‫-הוא שחקן נוראי.‬
‫שלחו אותי להוליווד, צילמו אותי‬
‫ואמרו, "תודה. הנה כרטיס בכיוון אחד‬ ‫בחזרה לניו יורק".‬
‫אוי לא.‬ ‫-אכן "אוי לא".‬
‫הוא היה סטודנט פה‬ ‫בלימודי הקיץ הראשונים שלנו... ועכשיו...‬
‫הוא המורה האהוב על כולם,‬
‫ואי אפשר אפילו להיכנס לצריף‬ ‫כשהוא מנצח על תזמורת הסטודנטים‬
‫כי עמוס שם כל כך.‬
‫רק כי אני אוהב אותם כל כך.‬ ‫-והם אוהבים אותך.‬
‫ספר לי מה קרה עם הפילהרמונית של רוצ'סטר.‬
‫הם ויתרו עליי.‬ ‫-כן, אני יודע.‬
‫חשבו שאני מבלה יותר מדי זמן איתך בבוסטון.‬
‫זאת הסיבה?‬ ‫-אני מאמין שכן.‬
‫באמת צריך לדבר על "העיירה שלנו" אם יש לך...‬
‫בורח להוליווד?‬
‫מבזבז זמן על מחזות זמר...‬ ‫-אני מבטיח,‬
‫אני פורש ממחזות זמר.‬
‫לני, יש לך אחריות בשם המתנות שלך.‬
‫הוא יכול להיות‬ ‫המנצח האמריקני הדגול הראשון.‬
‫אבל הוא יצטרך לנהל את חייו‬
‫כך שכשהוא יצא לבמה כדי להנהיג את התזמורת,‬
‫הוא יוכל לומר לעצמו בכנות,‬ ‫"חיי ועבודתי טהורים".‬
‫והשם...‬
‫לברנשטיין לעולם לא ייתנו תזמורת,‬
‫אבל לברנס?‬
‫לאונרד ס' ברנס.‬
‫אצטרך לחשוב על זה.‬ ‫-נהגתי לבדר אנשים‬
‫ברכבת שנסעה אל מוסקבה וחזרה.‬
‫ועם הגעתי ליעד, נאלצתי לחזור מייד‬
‫כי, כמובן, כיהודים, אסרו עלינו לגור שם.‬
‫מעולם לא ראיתי את העיר.‬
‫אף לא פעם אחת.‬
‫אבל זכיתי לנגן.‬
‫אני רוצה לראות אותם.‬
‫לראות מה?‬
‫את כל הדברים שמאסטרו קוסביצקי‬ ‫רוצה שתוותר עליהם.‬
‫כל המוזיקה שיצרת.‬
‫באמת? אי אפשר פשוט ללכת.‬ ‫-כן.‬
‫כן, אפשר.‬
‫לא ייאמן.‬
‫למה שתרצה לוותר על זה?‬
‫זה נפלא כל כך.‬ ‫-זאת לא מוזיקה רצינית, נכון?‬
‫מה זה אומר?‬
‫זה אומר...‬
‫שהוא חושב שאוכל להיות‬ ‫המנצח האמריקני הדגול הראשון.‬
‫זה מה שאתה רוצה?‬
‫אני רוצה הרבה דברים.‬
‫"ניו יורק, ניו יורק!‬
‫"זו עיר לעניין!"‬
‫איך אתה מרגיש?‬
‫נראה לי שזה השתפר.‬
‫זה בסדר אם אניח את הראש ככה?‬
‫זה מביך נורא.‬ ‫-לא.‬
‫לא.‬ ‫-זה כאילו אני לא...‬
‫כאילו אם לא אנשום, אהיה בסדר.‬
‫פשוט... לא.‬
‫זה קורה בכל פעם.‬ ‫-בכל פעם שמה?‬
‫מה זאת אומרת?‬ ‫-בכל פעם שאני נכנס למיטה‬
‫שאני לא רגיל אליה.‬ ‫-אני מבינה.‬
‫טוב, רמזת.‬ ‫-לא הבנתי למה התכוונת.‬
‫הייתי...‬ ‫-אלוהים.‬
‫בתחתית עמוד השדרה...‬ ‫-אתה לוקח כדורים?‬
‫אני לוקח הרבה כדורים.‬ ‫-לא, אני בטוחה שכן,‬
‫אבל ספציפית לזה.‬
‫אוי לא. אני מצטערת.‬
‫מסכן שלי.‬
‫זה הרבה יותר טוב, להיות על הרצפה.‬ ‫-כן.‬
‫הרבה יותר טוב. תודה. זה רעיון נהדר.‬
‫ארגנת הכול עם הכריות.‬
‫את באמת דואגת לי.‬ ‫-רציתי שיהיה לך נוח.‬
‫יש לי משחק. "קנאה וסודות".‬
‫את מכירה את המשחק?‬ ‫-לא.‬
‫שנינו מגלים זה לזה סוד,‬ ‫ואז אומרים זה לזה משהו‬
‫שמעורר בנו קנאה, וכך נתקרב.‬
‫אבל אני מרגישה די קרובה גם כך.‬
‫את בהחלט קרובה מכפי שהיית לפני 20 דקות.‬
‫טוב.‬ ‫-ראיתי צדדים אחרים בך‬
‫שרק חלמתי עליהם.‬ ‫-אלוהים.‬
‫טוב.‬
‫אתה ראשון.‬
‫רוצה לספר לי משהו שמעורר בך קנאה‬ ‫או משהו סודי?‬
‫ספר לי סוד.‬
‫אני אספר לך סוד?‬ ‫-כן.‬
‫איפרתי עלייך...‬ ‫-לא.‬
‫בסדר.‬
‫כשהייתי ילד...‬
‫נהגתי לחלום שאני הורג את אבי.‬
‫והעניין היה שהייתי מתעורר מהחלום‬ ‫ומתיישב במיטה...‬
‫ומפנטז על זה...‬
‫כי הוא היה אכזרי כל כך.‬
‫לפעמים אני לא מצליח...‬
‫לא מצליח למצוא את עצמי.‬
‫טוב...‬
‫אגב, אני מסכימה.‬
‫בנוגע למה?‬ ‫-בנוגע לשם.‬
‫פלישה ברנס.‬
‫השם חסר קסם.‬
‫כלומר, הוא נשמע לא נכון.‬
‫הקול שלך מרגיע אותי... אלוהים.‬ ‫-באמת?‬
‫אני מקנא באוויר שמתנתב דרכך.‬
‫מהפה שלי, אני מקווה.‬
‫טוב, האמת שמכל כיוון.‬ ‫-לא.‬
‫מעולם לא חשבתי על זה ככה.‬
‫אבל בהחלט יהיו‬
‫שינויים בגובה הצליל‬ ‫אם זה יצא מהקצה השני, לא?‬
‫מספק באותה מידה, אני מניח.‬
‫אני רועד?‬ ‫-אתה דוחה. כן.‬
‫העיניים האלה...‬
‫אתה אפילו לא יודע כמה אתה זקוק לי, נכון?‬
‫אני אולי יודע.‬
‫חמודי, זה היה טוב יותר מפילדלפיה.‬
‫באמת?‬ ‫-נדרשו ממני כוחות על‬
‫לא לזנק לתוך התזמורת.‬ ‫-מקסים מצידך.‬
‫סיפרתי לך על הבחורה? הבחורה שכתבתי... פלישה!‬
‫זו שכתבתי עליה.‬ ‫-כן.‬
‫זה דייוויד והוא מנגן בקלרינט. מה עוד הוא...‬
‫אני מנגן בקלרינט.‬ ‫-אני רואה.‬
‫והוא יוצא מן הכלל.‬ ‫-כן.‬
‫האזנתי. היית נפלא.‬
‫גם את. כוכבת בברודוויי.‬
‫לא.‬
‫אנחנו אוכלים צהריים עם קוס, אחרת היינו...‬
‫אולי בהמשך? משקה או משהו?‬
‫בשמחה, כן.‬
‫לא התכוונתי להפיל את זה עליך.‬ ‫-לא, זה בסדר.‬
‫אולי זה היה חסר רגישות מצידי.‬ ‫-לא.‬
‫כלל לא.‬
‫אז נתראה בהמשך.‬ ‫-כן.‬
‫טוב. נלך. קדימה. קדימה, ציפור קטנה!‬
‫שמחתי להכיר.‬ ‫-שמחתי להכיר.‬
‫החיים לא רציניים כל כך. בכנות, הם לא.‬
‫באיזה עידן אנחנו חיים?‬ ‫אפשר להיות חופשיים כמה שרוצים‬
‫בלי אשמה או וידויים. בחייך, מה רע?‬
‫אני יודעת בדיוק מי אתה.‬
‫בוא...‬
‫ננסה.‬
‫כן.‬ ‫-כן?‬
‫כלומר...‬ ‫-לא!‬
‫לא פה.‬ ‫-לא, לא פה.‬
‫לא, לא כך התכוונתי שזה יהיה.‬
‫לאונרד ברנשטיין הוא מלחין, מנצח ופסנתרן.‬
‫אשתו, פלישה מונטאלגרה, היא שחקנית.‬
‫לשניהם חיים מקצועיים מלאים,‬ ‫אך נדיר שהם מתנהלים בנפרד.‬
‫מר ברנשטיין בן 37,‬
‫אבל נמצא בעין הציבור זה 12 שנים,‬
‫מהפעם שבה החליף את ברונו וולטר‬
‫כדי לנצח על התזמורת הפילהרמונית בגיל 25.‬
‫מאז, לאונרד ברנשטיין‬ ‫ניצח או ניגן בכל רחבי העולם‬
‫והוא כתב סימפוניות, בלט ואופרות,‬
‫כמו גם מוזיקה למחזמר "עיר נפלאה"‬
‫ולסרט הקולנוע "חופי הכרך".‬
‫פלישה מונטאלגרה הגיעה לברודוויי‬ ‫ולטלוויזיה האמריקאית‬
‫מסנטיאגו, צ'ילה.‬
‫היא הייתה אחת הכוכבות‬ ‫הדרמטיות הראשונות בטלוויזיה.‬
‫משפחת ברנשטיין, לאונרד, פלישה וילדיהם,‬
‫ג'יימי ואלכסנדר בן החודשיים,‬
‫גרים בניו יורק ליד אולם קרנגי וברודוויי.‬
‫הם כאן זה כשלוש שנים.‬
‫ערב טוב, פלישה.‬
‫שלום, אד.‬ ‫-ערב טוב, לני.‬
‫מה שלומך, אד?‬ ‫-טוב.‬
‫לני, זה תמיד, מבחינתי,‬
‫די קשה לסווג אותך מקצועית‬
‫משום שאתה עושה המון דברים בו זמנית.‬
‫מהו המקצוע הראשי שלך, לדעתך?‬
‫אני מניח שעליי לומר‬ ‫שהמקצוע הראשי שלי הוא מוזיקאי.‬
‫כל מה שקשור במוזיקה הוא התחום שלי.‬
‫לא כן? בין אם הלחנה,‬
‫ניצוח, הוראה, מחקר או נגינה.‬
‫כל עוד מדובר במוזיקה,‬ ‫אני אוהב ועושה את זה.‬
‫פלישה, את מתקשה לעמוד בקצב‬ ‫של הפעילויות של לני?‬
‫זה די קשה. הוא לקח על עצמו המון פעילויות.‬
‫העונה הקרובה תהיה קדחתנית ביותר.‬
‫הוא כותב שני מחזות זמר.‬
‫אחד מהם הוא עיבוד‬
‫של "רומיאו ויוליה", זה "סיפור הפרברים",‬
‫עם ג'רי רובינס וארתור לורנטס‬
‫ופזמונאי צעיר ומוכשר ביותר‬ ‫ששמו סטיבי סונדהיים.‬
‫ואז יש לו ארבעה פרקים‬
‫ב"אומניבוס", תוכנית הטלוויזיה בסי-בי-אס.‬
‫ו...‬
‫זה היה נכון?‬ ‫-את יודעת את הלו"ז שלי טוב ממני.‬
‫פלישה, מה איתך? את מעורבת‬ ‫בדברים אחרים מלבד במשחק?‬
‫קשה לעשות הרבה מעבר לטיפול במשק הבית הזה.‬
‫בעלי, הילדים והמשחק תופסים את הזמן שנותר.‬
‫ושינון הפרויקטים שלי.‬ ‫-טוב...‬
‫זה חזק ממני.‬
‫לני, במה שונים חייו‬
‫של ברנשטיין המלחין‬ ‫מחייו של ברנשטיין המנצח?‬
‫טוב, אני מנ...‬
‫אני מניח שיש הבדל. זה...‬
‫הבדל אישיות שקיים בין כל מלחין‬
‫בניגוד ל... או כל יוצר בניגוד לפרפורמר.‬
‫כל פרפורמר, בין אם‬
‫זה טוסקניני או טלולה בנקהד,‬ ‫מי שזה לא יהיה,‬
‫מנהל חיים בעין הציבור.‬
‫חיים מוחצנים, אם תרצה.‬
‫זו מילה מפושטת יתר על המידה,‬ ‫אבל זה משהו כזה.‬
‫בעוד שאדם יצירתי‬
‫יושב לבד באולפן האפור שאתה רואה פה‬
‫וכותב לבד ו...‬
‫מתקשר עם העולם באופן פרטי מאוד ו...‬
‫וחי...‬
‫חיים פנימיים מפוארים‬ ‫במקום חיים חיצוניים מפוארים.‬
‫ואם יש לך שני סוגי האישיות...‬
‫אני מניח שזה אומר שאתה נהפך‬ ‫לסכיזופרן וזה סוף הסיפור.‬
‫פלישה, את ודאי גם מתעניינת במוזיקה, נכון?‬
‫אבא.‬
‫אבא!‬
‫תפוס!‬
‫- אבא אני אוהבת אותך‬ ‫ג'יימי -‬
‫גם אני אוהב אותך, יקירתי.‬
‫המון. תודה.‬
‫שלום, ילדי זאוס!‬
‫בחורי!‬
‫שלום, לני.‬ ‫-שלום.‬
‫איזו הפתעה מקסימה.‬
‫לכן אני אוהב את העיר ניו יורק.‬
‫אתה יוצא מהדירה שלך‬
‫ולפתע נתקל באנשים שאתה אוהב.‬
‫אני הולך למרכז העיר.‬ ‫-גם אני.‬
‫אנחנו מקצרים דרך הפארק בדרך ל"סאקס"‬
‫לפני המבול.‬ ‫-מי את? שלום.‬
‫שלום, את יפה כל כך. את מקסימה כל כך.‬
‫אוכל לגלות לך סוד?‬
‫את יודעת ששכבתי עם שני הורייך?‬
‫זה מוגזם, לא? מוגזם.‬
‫אני אוהב יותר מדי, מה אומר?‬ ‫אבל אני מרסן את זה.‬
‫אני מרסן את זה!‬
‫רואה את האנשים מעבר לשדרה שבוהים בנו?‬
‫אומרים, "לא ייתכן שזה הוא.‬ ‫הוא נאה בהרבה בטלוויזיה".‬
‫"אבל יש לו האוזניים‬ ‫של לאונרד ברנשטיין, לא?"‬
‫"האם זה הוא? זה ייתכן?"‬
‫כמה מביך. אפילו סכו"ם אין לנו.‬
‫קח.‬ ‫-סליחה, יקירתי.‬
‫מה קרה לסכו"ם? לא צריך אותו.‬
‫הזמנתי אוכל סיני, זוכרת?‬
‫אבל צריך את הווילונות כדי שאוכל לישון.‬
‫מסתובב כמו זומבי.‬
‫מפחיד את כל הילדים שלנו.‬
‫יש לנו ילדים בבית?‬ ‫-כן.‬
‫אני לא יודע‬ ‫איך הזוג ברג עושה את זה. שלושה.‬
‫שלושה! אני יודעת. לא ייאמן. לא הגיוני.‬
‫אלכס לא מרעיש. נראה לי שנהיה בסדר.‬
‫לא, לעת עתה.‬ ‫-ישן כל היום.‬
‫אלכסנדר, תינוקנו הקטן שישן.‬ ‫-הוא לא יישן לאורך זמן.‬
‫זה כאילו הוא אפילו לא אמיתי.‬ ‫-לא.‬
‫תינוק חלומי.‬
‫אני עצוב ואני לא יודע מדוע.‬
‫יקירי, אתה עייף כל כך.‬ ‫אתה פשוט צריך לישון.‬
‫כן.‬
‫"הקיץ שר בי לזמן קצר, אך כעת שירו נדם."‬
‫עדנה סנט וינסנט מיליי.‬
‫אם הקיץ לא שר בך,‬
‫דבר לא שר בך.‬
‫ואם דבר לא שר בך,‬
‫אתה לא יכול ליצור מוזיקה.‬
‫משלמים מחיר על כך‬ ‫שמקיפים את אחי הכוכב. את מודעת לזה.‬
‫עד כמה שהוא היה אוהב‬ ‫להאמין שההפך הוא הנכון.‬
‫אני מניחה שאני מבינה את כוונתך.‬
‫טוב, זה מוזר מאוד, אבל אני...‬
‫אני מאמינה שזה קיים בכולם.‬
‫אדם מבקש לבצע בעצמו התאמות.‬
‫לכאן.‬
‫אבל...‬
‫חוסר הנוחות של אישיות חזקה,‬
‫זה כמו מוות במובן מסוים.‬
‫באמת.‬
‫אם כי ברגע שאני רואה שזה מסב לו סבל,‬
‫אני מבינה שזה לא שווה את זה.‬
‫לא. לשם מה? זה לא יהרוג אותי.‬
‫אם זה יעניק לו עונג או ימנע ממנו סבל‬
‫ובכוחי לעשות זאת, למה לא?‬
‫אבל צריך לעשות את זה ללא כל הקרבה.‬
‫ואם תהיה הקרבה, אז אני איעלם.‬
‫טוב?‬
‫בפעם ההיא, בפעם ההיא היה ממש טוב!‬
‫נצרים!‬ ‫-אלוהים!‬
‫נצרים לבנים ענתיקה עם כריות "פייר דו".‬
‫אני מתה על זה.‬ ‫-זה יעניק‬
‫מראה שובב של חממה ויקטוריאנית.‬
‫אז אתה רוצה לנעול אותי בכלוב זכוכית‬ ‫כמו ציפור אקזוטית.‬
‫אני מוקפת גברים וזה נעים כל כך.‬
‫הם באמת טובים יותר.‬
‫נראה לי שפלישה... אני לא יודע.‬ ‫אני לא מבין מה קורה איתה.‬
‫היא בסדר. היא פשוט, אתה יודע, כלומר...‬
‫אתה בסדר? אתה צריך מגבת‬ ‫או משהו? נביא לו מגבת?‬
‫חוליה?‬
‫נראה לי שצריך מגבת.‬
‫זה משום שדעתך כל הזמן מוסחת.‬
‫אני עולה לחרבן חרבון ענקי.‬
‫בסדר, נפלא.‬
‫אלוהים.‬ ‫-אבא הזכיר משהו בנוגע‬
‫להארי ואמברסון בקיץ?‬ ‫-לא.‬
‫הארי הציע לי עבודה באמברסון בקיץ.‬
‫מה דעתך?‬
‫מה אבא אומר?‬ ‫-אבא חושב שזה רעיון נהדר.‬
‫אז אני חושבת שזה נהדר.‬
‫אז את נותנת את ברכתך?‬ ‫-כן.‬
‫תודה. ביי.‬ ‫-אני אוהבת אותך. ביי.‬
‫היא נראית מבוגרת כל כך.‬ ‫-מראה יכול להטעות.‬
‫קיבלתי אישור.‬
‫תודה רבה.‬
‫תהיי ממש טובה בזה. ממש.‬
‫מאושר כל כך.‬ ‫-אתה מפחיד אותי. אשתדל מאוד.‬
‫בדיוק רמסו אותי בבית שלי.‬
‫בוא. אני רוצה שתכיר כמה אנשים.‬
‫הבחור הזה כמעט רמס אותי.‬
‫כרתו את ראשי...‬ ‫-תקשיב לי...‬
‫אני יודע, אני עייף, בבקשה...‬ ‫-זה לני.‬
‫שלום! מה שלומך?‬ ‫-זה צ'רלי.‬
‫כל הידיים שלי תפוסות.‬
‫אתה בחור גדול. נפלא.‬ ‫-ג'ים.‬
‫אתה בחור ענקי. שלום, צ'רלי.‬
‫נעים מאוד. מה שלומך? מכייף?‬
‫לני אמור להלחין.‬
‫טוב...‬ ‫-לא, הארי אוהב לעשות רושם‬
‫כשהוא לצידו עם ההופעות וההקלטות ו...‬
‫בחורים שקורצו מאותו החומר.‬
‫לא האדם האהוב עליי.‬ ‫-האהוב עליי.‬
‫לא, אני יודעת, לא האהוב עליי.‬
‫טוב...‬ ‫-טוב...‬
‫את מקבלת את זה כמו גדולה.‬ ‫-נכון.‬
‫לא הייתי יודעת.‬ ‫-מתמודדת עם זה היטב.‬
‫ז'אן ד'ארק הקטנה שלנו.‬ ‫-כן.‬
‫אבל תזכרו מה קרה לז'אן. זה לא נגמר בטוב.‬
‫משועמם כל כך.‬
‫שלום, סקוט.‬ ‫-שלום.‬
‫לא אומרים את זה במשפחה שלנו.‬ ‫פלישה לא אוהבת את זה.‬
‫במשפחה שלכם?‬ ‫-במשפחה שלי.‬
‫במשפחה שלכם, לני?‬
‫טוב, מספיק.‬
‫אנחנו ביחד עשר שנים.‬ ‫-תאמין לי, הייתי עד לשלוש מהן.‬
‫הוא שפך את זעמו.‬
‫זה היה בתשבץ בשבוע שעבר. שלוש אותיות.‬ ‫-באמת?‬
‫ניב.‬
‫כן, "ניב".‬ ‫-כן, נכון.‬
‫פתרת אותו ביום חמישי?‬ ‫-כן.‬
‫הוא די קל, אבל...‬ ‫-כן.‬
‫שלום.‬ ‫-היי, אני טומי.‬
‫הרגע צצת מתוך הממחטה שלי?‬
‫אני גר פה עכשיו.‬ ‫-אתה שד?‬
‫הלוואי.‬ ‫-אקבל שלוש משאלות?‬
‫מה המשאלה הראשונה שלך? היי.‬ ‫-הראשונה.‬
‫בהצלחה. ביי, טומי.‬
‫סליחה, אני לא מכיר אותך...‬
‫זה יפהפה.‬ ‫-תודה.‬
‫פלישה מארגנת הכול.‬ ‫-עבודה טובה.‬
‫לולא עזרו לי, הייתי מתלבש כמו ליצן.‬
‫זאת האמת. אל תספר לאף אחד.‬
‫אכפת לך אם אעשן בחדר הסמוך?‬ ‫איפה אתה גר? מי אתה?‬
‫אני מסן פרנסיסקו.‬ ‫-אז מכדור הארץ?‬
‫במקור, כן.‬
‫השיער שלך מופלא.‬ ‫-מקסים מצידך לומר.‬
‫תקשיב, אני חייב לעלות לגג. אני צריך אוויר.‬
‫רוצה לבוא איתי?‬ ‫-בשמחה.‬
‫זה נפלא. בוא הנה. שמך טומי?‬
‫כוכבת המסיבה.‬ ‫-מלכת הנשף.‬
‫מלכת הנשף!‬
‫אלוהים, את צוחקת עליי?‬ ‫-שניהם בו זמנית. איכשהו.‬
‫הליכה על חבל. כוכבת-מלכה.‬
‫ראית את לני באיזה מקום?‬
‫שאקרא לו?‬
‫לא, לא אכפת לי.‬
‫זה מה שאני אומר,‬ ‫שהייתי זקוק לצווארון הגולף.‬
‫הייתי זקוק לצווארון הגולף. אתה מבין אותי?‬
‫כלומר, זה... כשאני שובר את הקיר המזוין.‬
‫איך נפתור את הבעיה?‬ ‫-אני לא יודע מה לעשות.‬
‫היא מדאיגה אותי. צריך למצוא פתרון.‬
‫טוב, הם לא...‬ ‫המאזינים שלך יודעים איך אתה נראה?‬
‫הבעיה היא שאתה ברדיו. עבור לטלוויזיה.‬
‫די.‬ ‫-אתה יפהפה. אפשר?‬
‫יקירתי, זה טומי.‬
‫הכול בסדר?‬ ‫-זה בסדר.‬
‫יקירתי.‬
‫למה שלא תיכנס? זה בסדר.‬
‫יקירתי.‬ ‫-לא.‬
‫אני מצטער כל כך.‬
‫סדר את השיער שלך. אתה מתחיל להיות מרושל.‬
‫גם אם אתה נגד, העולם הזה לגמרי מהופנט ממך,‬
‫אובססיבי לגבי כל מה שקשור אליך.‬
‫מאז שיחת הטלפון המפורסמת‬ ‫שהובילה אל הופעת הבכורה שלך באולם קרנגי,‬
‫לא אכזבת אותם, יקירי.‬
‫חמש עשרה שנים בטלוויזיה,‬ ‫מלמד אותנו על הקסם של המוזיקה הקלאסית,‬
‫"הקונצרטים לצעירים" ו"אומניבוס",‬
‫מגיע למאות מיליונים בכל רחבי העולם,‬
‫עשר שנים בפילהרמונית של ניו יורק,‬
‫ואז היו היצירות.‬
‫"סיפור הפרברים" הגדיר מחדש‬ ‫את המחזמר האמריקני.‬
‫אלוהים.‬ ‫-ואז "קנדיד" ו"מלחים בחופשה".‬
‫האמת, כשסופרים הכול, יצרתי מעט מאוד.‬
‫מוזיקה היא... אני לא...‬
‫אני יודע שזה יישמע מוזר.‬ ‫היא הייתה הדבר הכי חשוב שיכולתי לעשות‬
‫ומקור גדול למורת רוח על כך‬
‫שכלל לא יצרתי הרבה.‬
‫כלומר, כשסופרים הכול,‬ ‫זו לא רשימה ארוכה במיוחד.‬
‫טוב...‬
‫מה שזה...‬
‫זאת הזדמנות לעולם להכיר אותך בנפרד מכל זה.‬
‫מטרת הספר הזה להבין‬ ‫על מה אתה חושב ברגעיך הפרטיים.‬
‫הרגשות האישיים שלך‬ ‫בנוגע לחיים כפי שאתה מכיר אותם.‬
‫אני מרגיש כאילו העולם על סף קריסה.‬
‫ככה אני מרגיש.‬
‫אני די רציני.‬
‫כן.‬ ‫-הפחתת היצירתיות,‬
‫שהגיעה לעצירה חורקת.‬
‫כלומר, לא המדע. זה נעשה אדיר.‬
‫אבל שעה שאנחנו יושבים פה,‬ ‫אני מוצא שקשה מאוד...‬
‫לחשוב ש...‬
‫בין אם אני מנצח או מלחין,‬
‫בעל חשיבות כלשהי, אם זה משפיע על משהו.‬
‫או אם הקיום שלי כלל שווה דיון‬ ‫למען הספר הזה.‬
‫לא, אני מסכים.‬
‫נראה לי שזה קיים אצל אמנים רבים‬ ‫ורואים את זה ביצירתם.‬
‫נראה שזה מחלחל אל תת המודע‬
‫כך שיש דיכאון אדיר...‬ ‫-אבל אני יודע שפלישה...‬
‫היא חשה בזה בחוזקה.‬
‫זה מחלחל לכול.‬
‫זה כאילו היא כבר לא מסוגלת‬ ‫ליהנות משום דבר.‬
‫אני יודע.‬
‫זה פשוט נראה עצוב כל כך.‬ ‫-פיקניק...‬
‫המים, ארוחת צהריים...‬
‫לשבת יחד.‬
‫מה זה?‬
‫אני חושב שיש בה תחושה חזקה שהכול לשווא.‬
‫גם אני חש בזה לגביה.‬
‫לא היה לי מושג כי בהתחלה קלטתי ממנה...‬
‫והיא אכן כזאת, שהיא מלאת חיים,‬
‫וערנית ביותר ומודעת,‬
‫אדם מאושר,‬
‫אבל נראה שמשהו בה נרמס.‬
‫היא אמרה לי בחודש שעבר בווינה,‬
‫"אני רוצה לרדת, לעצור את האוטובוס ולרדת."‬
‫ואיך אתה מרגיש בנוגע לזה?‬
‫יש בי דבר אחד או שניים שמצילים אותי.‬ ‫האחד, שאני אוהב אנשים,‬
‫ואני אוהב מוזיקה כל כך‬ ‫שבזכותה אני מחובר לחיים‬
‫אפילו כשאני הכי מדוכא.‬
‫ואני נוטה לסבול מדיכאון עמוק.‬
‫אבל יש לי מוסר עבודה שבזכותו אני לא שוקע.‬
‫והדבר הנוסף הוא שאני אוהב אנשים כל כך ש...‬
‫אני מתקשה להיות לבד.‬
‫שזה חלק מהקושי שלי כמלחין.‬
‫כן.‬
‫אתה האדם היחיד שהכרתי‬
‫שמשאיר את דלת השירותים פתוחה‬ ‫מפחד שתהיה לבד.‬
‫כלומר, האם אפשר באמת להאמין‬
‫שהאדם הוא פשוט חיה...‬
‫לכודה?‬
‫שהוא קורבן של תאוות הבצע וההבלים שלו...‬
‫או שמאמינים ביסוד אלוהי, או לא.‬
‫כל עוד אני מאמין בו...‬
‫שאני מניח שזו הסיבה שאני אוהב אנשים כל כך,‬
‫אז אני חייב להאמין ש...‬
‫באיזו פינה נידחת בנשמתי יש מוצא.‬
‫טוב, אז זמרות הסופרן...‬
‫הזרקור מופנה אליכן.‬
‫תתחילו מסוף תיבה 44,‬ ‫מהסוף של "את גינתנו תצמיח,‬
‫"את גינתנו תצמיח", אל הא-קפלה.‬
‫וזמרות הסופרן, תוודאו שאתן...‬
‫תפנו מקום כדי שהצלילים הגבוהים ינסקו.‬
‫זה אומר...‬ ‫-זה... "אני גוסס,‬
‫"ומתפתח לי קילה."‬
‫זה פתגם צ'ילאני עתיק.‬
‫הייתי נואש למצוא חרוז, ולא מצאתי.‬
‫הערתי אותה...‬ ‫-אימך הייתה מרובנו גוברניה.‬
‫באמצע הלילה, נואש.‬
‫נתנה לי ניב צ'ילאני, בלי לחשוב.‬
‫הערת אותי משינה עמוקה מאוד.‬
‫זאת הפיסה שהייתי חייב.‬
‫למעשה, כל הספרדית פה, הכול מפלישה.‬
‫יש לנו מזל שהיא פה היום‬ ‫כדי לעזור עם ההגייה.‬
‫זה נכון. אני מצטער, אני...‬
‫עברתי על יצירותיו של וולטר‬ ‫ולא מצאתי את רובנו גוברניה.‬
‫כי המצאתי אותה, ילדי היקר.‬
‫נראה מה דעתכם.‬
‫-זה יפהפה.‬
‫אני יודע. נכון שמקסים?‬
‫טוב. הנה.‬ ‫-תודה.‬
‫קדימה. נזוז.‬
‫לני, מה אתה רוצה שאביא?‬
‫תביא את השקית הענקית של המזון לכלבים.‬
‫אלוהים. תודה.‬
‫זאת ג'יימי.‬
‫ורציתי לשתות משהו.‬
‫אבא!‬
‫שלום, יקירתי.‬
‫תתכבד אחרי. שם.‬
‫כל זה רעיון של פלישה?‬
‫אין לי קשר לזה. גם הציור שלה.‬
‫יפה כל כך.‬ ‫-לני.‬
‫מה העניין, יקירתי?‬ ‫-ראית את ג'יימי?‬
‫לא ראיתי את ג'יימי.‬ ‫-לא ראית אותה?‬
‫לא.‬
‫למה? היא פה?‬ ‫-כן, היא פה.‬
‫היא נסערת מאוד, יקירי.‬
‫למה היא נסערת?‬
‫היא שמעה רכילות.‬
‫סליחה?‬ ‫-רכילות.‬
‫רכילות על מה?‬ ‫-עליך, יקירי.‬
‫מה עליי?‬
‫אני לא יודעת. היא בילתה כל הקיץ בטנגלווד.‬
‫אין לי מושג מה אולי שמעה.‬
‫מה אמרת לה?‬
‫יקירי, זה לא מקומי לומר.‬ ‫אמרתי שהיא צריכה לדבר איתך.‬
‫היא מבוגרת מספיק, לא כן?‬
‫לא אכפת לי בת כמה היא.‬ ‫ביקשתי שתהיה דיסקרטי.‬
‫אני חושב שהיא בגיל‬ ‫שבו היא צריכה... ראויה לדעת.‬
‫כלומר, יקירי, היא לא ביקשה דבר מזה.‬
‫זו הייתה החלטה שלי.‬ ‫-טוב, לא, החלטה שלנו.‬
‫לא רק שלך.‬
‫שלא תעז לספר לה את האמת.‬
‫ג'יימרי קרמרי!‬
‫ברוך שובך הביתה.‬ ‫-תראי אותך.‬
‫שלום.‬
‫היי.‬ ‫-שלום.‬
‫לא לזה ציפיתי.‬
‫כתבת שיר חדש או משהו?‬
‫קראתי. כתבתי ביומן שלי. הנסיעה הייתה טובה?‬
‫ראית את טומי?‬ ‫-כן, הוא נפנף אליי.‬
‫חשבתי שזה ישמח אותך.‬ ‫הוא יבלה איתנו בסופ"ש.‬
‫נהדר.‬
‫חד כמו תער, הבחור הזה. משאיר אותי דרוך.‬
‫תראי איך הוא פותר אנגרמות.‬
‫הוא בחור מתוק.‬
‫כן, אימך אמרה לי שאת...‬
‫נסערת מאוד כי שמעת שמועות‬
‫עליי בטנגלווד בקיץ.‬
‫חבל שהיא דיברה על זה.‬
‫ג'יימי...‬ ‫-זה בסדר. לא סיפור רציני.‬
‫זה רציני כי היית נסערת.‬ ‫-לא הייתי נסערת.‬
‫אז בואי נדבר על זה.‬
‫אימך ואני דיברנו על זה ו...‬
‫אמרתי שאבוא הנה ואדבר איתך על זה.‬
‫אני...‬ ‫-אנסה להסביר או לשפוך‬
‫אור על מה שאולי קרה, אז...‬
‫הייתי משתמש במילה "קנאה".‬ ‫-מה?‬
‫קנאה.‬
‫כשהייתי...‬
‫סטודנט בקרטיס, היה שם בחור...‬
‫הוא נראה בחור נחמד.‬ ‫הביא אקדח לביה"ס, ניסה להרוג אותי‬
‫כי הוא קינא בכישרון...‬
‫המוזיקלי שלי.‬ ‫-הכישרון המוזיקלי שלך.‬
‫זה פשוט דחף אותו אל סף רצח.‬
‫ארתור רודז'ינסקי היה המנהל המוזיקלי‬ ‫של הפילהרמונית של ניו יורק.‬
‫אלוהים אמר לו להעסיק אותי.‬
‫ניסה לחנוק אותי במהלך חזרה.‬
‫מתוך קנאה.‬
‫אני לא יודע מה קרה או מי אמר מה או איפה,‬
‫אבל אוכל רק לדמיין שזה נבע מקנאה, יקירתי.‬
‫קנאה ב...‬
‫מה שאני עושה,‬
‫וזה רודף אותי כל חיי‬ ‫ואני מתנצל על כך שזה רודף אותך עכשיו.‬
‫אבל אני מקווה שזה עוזר.‬
‫אז השמועות לא נכונות?‬
‫לא, יקירתי.‬
‫תודה...‬
‫שבאת לדבר איתי.‬
‫אני חשה הקלה.‬
‫ניכנס.‬ ‫-מה...‬
‫טוב, איזה צבע?‬
‫פה יש לנו...‬
‫יש לנו שלושה גוונים זהים של אדום.‬
‫הם לא זהים.‬
‫נראה שזה כחול.‬
‫אנסה...‬ ‫-כחול...‬
‫אז אנחנו מוותרים על אנגרמות?‬
‫תיצרי עיצוב.‬
‫זה מפגש ציפורניים.‬ ‫-את אמנית.‬
‫תראו את זה. משבצת קטנה.‬
‫חשבתי שזה רעיון טוב שיבוא לסופ"ש.‬
‫אני יודע כמה ג'יימי אוהבת להיות איתו.‬
‫ג'יימי?‬ ‫-גם את מחבבת אותו, נכון?‬
‫כן, אני מחבבת.‬
‫יקירתי, אם טעיתי‬
‫איכשהו, תגידי לי.‬ ‫-לא.‬
‫לא, אני לא יודעת למה ג'יימי דווקא...‬
‫אני לא יודעת למה אמרת‬ ‫שהיא התעניינה במיוחד...‬
‫טומי הוא בחור חם, הוא חכם מאוד,‬
‫כמו גם בתנו.‬
‫טוב.‬ ‫-ו...‬
‫לא, אני לא אומרת...‬ ‫-לא, גם אני מעוניין‬
‫לבלות איתו.‬
‫אני לא מנסה לתרץ את זה‬ ‫שהבאתי אותו לכאן למענה.‬
‫ברור שלא.‬ ‫-לא, ברור שלא.‬
‫אני רק אומר שזו סיבה נוספת לכך.‬
‫אבל אוכל לומר לו בקלות לא לבוא.‬ ‫-לא.‬
‫ברור שלא הבנתי מה קורה.‬
‫לא.‬ ‫-לא הבנתי מה קורה.‬
‫זה לא העניין. זה...‬
‫במה מדובר?‬ ‫-לא, כלום.‬
‫בסדר. טוב.‬
‫אז זה בסדר?‬
‫כן?‬
‫כן.‬ ‫-בסדר, יקירתי.‬
‫אעשה את זה. טוב.‬
‫מה?‬ ‫-לא, אני פשוט...‬
‫כלום. חשבתי שאנחנו מנהלים שיחה.‬
‫אבל ניהלנו.‬ ‫-לא.‬
‫סליחה. חשבתי שסיימנו.‬ ‫-אני יודעת שאתה עסוק.‬
‫אני לא עסוק, אני רק נואש לסיים את זה.‬
‫אז תסיים, יקירי. אני לא עוצרת בעדך. תסיים.‬
‫איפה כולם? אה, הם פה.‬
‫שלום לכולם. אבקש להודיע משהו.‬
‫סיימתי את "מיסה".‬
‫הידד לאבא!‬
‫לאן אימא הולכת?‬
‫חוליה, מי השאיר את סנופי בפרוזדור?‬
‫שלום, בריאן. אלכס!‬
‫מי השאיר... מי נטש את סנופי בפרוזדור?‬
‫מי נטש את סנופי?‬ ‫-אני. סליחה, אבא.‬
‫כלומר, זה היום שלו.‬
‫הוא התחיל לאכול אותו...‬ ‫-אבא, אתה חייב לראות אותי.‬
‫כמה?‬ ‫-די.‬
‫למה אתה ממשיך עם זה?‬ ‫-כמה?‬
‫אני מצטער כל כך...‬ ‫-הייתה אישה...‬
‫איחרת ביום לחג ההודיה.‬
‫אני יודע. הארי הריץ אותי. נאלצתי...‬
‫נינה הייתה נסערת.‬
‫לא נראה לי... נינה לא נראית נסערת.‬
‫ראית אותה צורחת בנוגע לאישה אקראית ברחוב?‬
‫סוף סוף שכנעת אותה לבוא.‬
‫כהפתעה למענך...‬ ‫-אבא!‬
‫כמובן. תודה, חוליה.‬
‫נינה לא נסערת בגלל האישה ברחוב.‬
‫היא נסערת כי כמעט פספסת את חג ההודיה.‬
‫לא ידענו אם תבוא.‬ ‫-חג הודיה שמח.‬
‫מייק, תישאר בבקשה.‬ ‫-תודה.‬
‫אני חייב לרדת.‬ ‫-ג'יימי, קחי אותו.‬
‫כן, בוא, מייק.‬ ‫-תודה.‬
‫רוצה לנשנש משהו לפני?‬ ‫-לא, אני בסדר.‬
‫חג הודיה שמח.‬
‫יקירתי?‬
‫לרגע חשבתי...‬
‫זה היה חתיכת תרגיל, מה שעשית.‬ ‫-מה?‬
‫זה היה חתיכת תרגיל, מה שעשית.‬ ‫-מה זאת אומרת?‬
‫יקירתי, שמת בחוץ את הכרית ונעלי הבית‬
‫ואת משחת השיניים והמברשת,‬ ‫ומאז לא ראיתי אותך.‬
‫אני מבין שאת כועסת עליי.‬ ‫אלוהים, אבל, אני מתכוון...‬
‫בואי נדבר בהיגיון.‬
‫יש פתגם בצ'ילה‬
‫על כך שאסור לעמוד מתחת לציפור שמלאה בחרא.‬
‫ואני פשוט חייתי‬
‫תחת הציפור המחורבנת הזאת‬
‫כל כך הרבה זמן, שזה נעשה קומי.‬
‫טוב, נראה לי...‬
‫שאת נותנת לצער שלך...‬ ‫-תפסיק!‬
‫תני לי לסיים...‬ ‫-זה לא קשור אליי...‬
‫את מה שהתכוונתי לומר. אני חושב...‬ ‫-לא.‬
‫...שאת נותנת לצער שלך להשתלט עלייך.‬
‫זה עליך, אז בטח תמות על זה.‬
‫אתה רוצה לסבול מנדודי שינה‬ ‫ולהיות מדוכא וחולה,‬
‫כדי שתוכל להימנע מקיום המחויבויות שלך.‬
‫אילו מחויבויות?‬ ‫-למה שהוענק לך.‬
‫המתנה שהוענקה לך.‬
‫בחייך.‬ ‫-אלוהים.‬
‫המתנה כוללת נטל. יש לך מושג?‬
‫הנטל של זיוף כנות ואהבה.‬ ‫-סליחה, זאת האמת.‬
‫שמעל לכול אתה אוהב אנשים,‬ ‫ושמתוך מעיין האהבה הזה‬
‫צצים כל הסיבוכים בחייך.‬
‫זה בדיוק כך.‬ ‫-תתעורר! תסיר משקפיים.‬
‫שנאה בליבך, שנאה בליבך וכעס‬
‫על דברים רבים כל כך שקשה לספור.‬
‫זה מה שמניע אותך.‬ ‫כעס עמוק ביותר מניע אותך.‬
‫אתה לא על הפודיום ההוא,‬ ‫מאפשר לנו לחוות את המוזיקה‬
‫כפי שנועדו לחוות אותה.‬ ‫אתה מטיח אותה בפנינו.‬
‫איך את מעזה?‬ ‫-עד כמה לעולם לא נוכל‬
‫להבין אותה ובכך שאנחנו עדים לכך‬ ‫שאתה עושה זאת ללא כל מאמץ,‬
‫אתה מקווה שבאמת נדע, עמוק בתוך ליבנו,‬
‫כמה אנחנו עלובים לעומתך.‬ ‫-זה התסביך שלך.‬
‫וזה ההיבריס שלך...‬ ‫-תצטרפי לחבורה.‬
‫אתה מפזז לך עם המלצרים התמימים‬ ‫שהארי מארגן לך,‬
‫במסווה שיש להם משהו אינטלקטואלי להציע לך,‬
‫שעה שאתה "מלמד" אותם.‬ ‫-לפחות הלב שלי פתוח.‬
‫החוצפה שלך לומר את זה!‬
‫האם שכחת את ארבע השנים‬
‫שבמהלכן התלבטת אם אתה רוצה להתחתן איתי?‬
‫זה מה שאני חושב.‬ ‫-דמותך בעיניי?‬
‫כמו הסרט של ריצ'רד צ'מברליין שראינו.‬
‫הוא אמר, "איך אוכל להתחרות‬ ‫בגבר שאת חושבת שאני?"‬
‫תודה לאל שפגשתי את דיק ושרדתי עד שהחלטת.‬
‫דיק הארט. ריצ'רד הארט.‬ ‫-כן.‬
‫שפאקינג מת.‬ ‫-שאהב אותי.‬
‫שמת.‬ ‫-שאהב אותי.‬
‫כן, עכשיו הוא גופה ואני הייתי השוטה‬
‫שחיכה לך מחוץ לבית החולים המזוין‬ ‫כמו אידיוט עם האמת שלי.‬
‫האמת שלך היא שקר מזוין!‬
‫היא שואבת את האנרגיה בכל חדר‬ ‫ומשאירה לאחרים אפס הזדמנות‬
‫לחיות או אפילו לנשום כפי שאנחנו באמת.‬
‫האמת שלך עושה אותך אמיץ וחזק,‬
‫ומרוקנת את כולנו מכל סוג של אומץ או כוח.‬
‫כי היא מתישה כל כך, לני.‬
‫מתיש כל כך לאהוב ולקבל מישהו‬
‫שלא אוהב ומקבל את עצמו.‬
‫וזאת האמת היחידה שאני יודעת עליך.‬
‫אם לא תיזהר, תמות כהומו זקן ובודד.‬
‫אימא! אבא!‬
‫אבא!‬ ‫-אימא!‬
‫סנופי פה, מהר!‬ ‫-בואו.‬
‫אימא! את מפספסת את סנופי!‬
‫מה אתם עושים שם?‬
‫הוא גדול כל כך.‬ ‫-אתם שם המון זמן.‬
‫אבא!‬ ‫-כן.‬
‫בוא.‬
‫אני אלך.‬
‫שלום.‬
‫שלום. מה שלומך?‬
‫נפלא. שלום.‬
‫מה שאני אוהב‬
‫בחזרות האלה ביום חמישי‬
‫זה שמזדמן לנו לדבר איתכם‬ ‫על מה שאנחנו חושבים על המוזיקה.‬
‫אז תודה שבאתם וצהריים טובים.‬
‫היום נלמד על סימפוניה מס' 14,‬ ‫אופוס 135 של שוסטקוביץ'.‬
‫מה שהבנתי על היצירה...‬
‫זה עלול להיות מדכא,‬ ‫אבל אני נוטה לחשוב שזה לא...‬
‫זה...‬
‫שעם התקרבות המוות,‬
‫אני מאמין שעל אמן‬
‫להיפטר מכל דבר שעוצר אותו.‬
‫ואמן‬
‫חייב להיות נחרץ כשהוא יוצר, בזמן שנותר לו,‬
‫בחופש מוחלט.‬
‫ולכן...‬
‫אני חייב לעשות את זה למען עצמי,‬
‫אני חייב לחיות...‬
‫את שארית חיי, בין אם יהיו ארוכים או קצרים,‬
‫בדיוק כראות עיניי.‬
‫כפי שרבים מאיתנו עושים בימינו.‬
‫"כשסר בעל זבוב דרש סילאבוב‬
‫"במלון בגיהינום‬
‫"שם נפלה פרספונה‬
‫"כחולים כמו הז'נדרמריה‬ ‫היו גלי הים‬
‫"מטלטלים ומזעזעים את המוזגת‬
‫"כמו בלקלבה‬ ‫כך ירדה הלבה‬
‫"מהגג ומתכול הים‬
‫"ז'נדרמריה מעץ‬
‫"יצאו במתקפה‬ ‫שעה שבעל זבוב דרש רום בשאגה"‬
‫- פאסאד‬ ‫אן אנטרטיינמנט -‬
‫"איש מהם לא בא!"‬
‫וקאט. תודה. סיימנו.‬
‫אלוהים. לא נראה לי שהפה שלי‬ ‫אי פעם נע מהר כל כך.‬
‫אתה מתוק, קולין.‬ ‫-בבקשה, פלישה.‬
‫אשמח לצלם עוד אחד.‬
‫כן, כמובן.‬ ‫-אם לא אכפת לך.‬
‫אז הדבר הזה, אם תדברי בקול עמוק,‬ ‫זה יהיה קופצני יותר.‬
‫עמוק יותר. דיברתי גבוה.‬
‫אם נעשה את זה שוב, נתחיל בתיבה 44,‬
‫ועל כלי ההקשה להיות שקטים יותר.‬
‫עדיין כואב לך הראש?‬ ‫-זה בסדר.‬
‫סינתיה.‬ ‫-האם הם מבינים‬
‫שזו רק שאלה של זמן עד שתביימי את כל ההפקה?‬
‫זה כבר קורה. השטיח היה בצבע אחר אתמול.‬
‫צדקתי בנוגע לשטיח.‬ ‫-אני מסכים.‬
‫פשוט שכחתי כמה אני אוהבת להיות בעבודה.‬
‫כמעט סיימנו.‬ ‫-ההזמנה יכולה לחכות.‬
‫זה כיף אדיר. באמת.‬ ‫-רגע.‬
‫חשבתי שהלילה אני יוצא איתך.‬
‫שניכם צריכים להפסיק לדאוג לי. אני בסדר.‬
‫אני עסוקה מתמיד.‬ ‫-טובה יותר, לא עסוקה יותר.‬
‫אם כי זה נכון, לא? כלומר, האם אין...‬
‫הצגה מוקדמת של "רוצח מסכן" בשבוע הבא?‬
‫אל תזכירי לי.‬
‫מי דיבר על דאגה?‬
‫אני פשוט להוט להיות איתך כמה שיותר.‬
‫כולי שלכם.‬
‫על מה דיברת?‬
‫דיברתי על זה...‬
‫על מה דיברתי?‬ ‫-אני לא זוכר.‬
‫אולי אמרתי כמה כולם נאים הלילה.‬
‫יש המון "הומברס". המון.‬
‫קוקיצות? ככה אנחנו מכנים אותם.‬
‫תמיד טוב עם הקוקיצות.‬
‫אתה ממש אוהב את הקוקיצות.‬
‫אני מת על הקוקיצות.‬ ‫-אני יודע.‬
‫הארי, האם אני...‬ ‫-כן.‬
‫פשוט תעשה את זה משם.‬ ‫-כן.‬
‫אתה מצליח?‬ ‫-כמו מקצוען.‬
‫זה מומטר עליי מהאף המזוין שלך.‬
‫זה בסדר. ממש פה.‬
‫הנה. פשוט אגיש לכולם.‬
‫לני...‬ ‫-אני בסדר. תודה.‬
‫סליחה...‬ ‫-זה בסדר. תודה. אין בעיה.‬
‫ג'רי רובינס צדק. אי אפשר לנהל מערכת יחסים‬
‫כשגרים בשלל חדרי מלון.‬
‫תתחיל להרגיז אותי עכשיו.‬ ‫-תקשיבי.‬
‫לא, יקירתי, לא, פשוט רציתי...‬
‫התקשרתי כי רציתי לשאול‬ ‫מה תכנונייך לסוף השבוע.‬
‫נחזור הביתה בעוד יומיים.‬
‫חשבתי שכולנו נוכל לבלות בפרפילד.‬ ‫את רק צריכה לשכנע את אימא.‬
‫מי זה "כולנו", אבא?‬
‫לא, אני...‬
‫טוב, הוא לא מפלצת.‬
‫הוא פשוט גאון...‬
‫ומקסים. הוא השדון הקטן והגאון שלי.‬ ‫הוא אפילו לא הטיפוס שלי.‬
‫אבא, בבקשה לא.‬
‫אבא, בבקשה אל תדבר איתי על זה.‬
‫יקירתי...‬
‫אני מעריץ אותך.‬
‫אני אוהב אותך כל כך, ג'יימי...‬ ‫אני אוהב אותך.‬
‫אני יודעת.‬
‫אדבר שוב עם אימא.‬
‫טוב, אבא.‬
‫אני לא יודעת אם ראית,‬
‫אבל היה אזכור נפלא שלך‬ ‫בביקורת ב"ניו יורק טיימס".‬
‫באמת?‬ ‫-שמרתי לך אותה. חשבתי שאוכל...‬
‫אני לא רוצה לראות.‬
‫לא, זה גורם לי אי נוחות.‬
‫אבל זה מתוק כל כך. תודה.‬
‫בסדר.‬
‫איך היה ביום שני בלילה?‬
‫שני... לא, לא נראה לי‬
‫שאני רוצה לדבר על זה.‬ ‫-חכי.‬
‫מה קרה ביום שני בלילה?‬ ‫-כלום.‬
‫לאימא שלך יש מחזר.‬ ‫-לא.‬
‫באמת? לא, בבקשה, בואי נדבר על זה.‬
‫נראה לי שגרוע מספיק‬ ‫שאת נאלצת לשמוע על הרומן של אביך.‬
‫אז לא, לא נראה לי שיש צורך.‬
‫אבל אגב אביך,‬
‫יש לי שתי הופעות בחג ההודיה, אז...‬
‫אישאר בתיאטרון ואת תאכלי איתו‬
‫בדירה עם נינה ואלכס.‬
‫למען נינה, בואו נשמור‬ ‫על מראית עין של נורמליות.‬
‫זה לא נורמלי לתחושתי.‬ ‫-טוב, אני...‬
‫אני לא יודעת מה לומר.‬
‫אני מאחרת אל אלכסנדר.‬ ‫-בחייך.‬
‫באמת. ברור שלשתיכן יש על מה לדבר.‬
‫לא, אל תעשי את זה.‬ ‫-לא, אתן לכן מרחב נשימה‬
‫לדבר על זה.‬ ‫-לא ככה אנחנו עושים דברים.‬
‫מבוגרים לא עושים את זה.‬
‫תכננתי תוכניות עם אלכסנדר...‬ ‫-לא. יקירתי.‬
‫לא נשאיר את המצב כך. תסתכלי לי בעיניים.‬
‫אני רואה כמה את כועסת‬ ‫ואני לא רוצה שתעזבי ככה.‬
‫אני לא כועסת עלייך.‬ ‫-אני לא מאמינה לך.‬
‫חכי.‬
‫אני לא מרוגזת עלייך, אימא.‬
‫את שקרנית נוראית.‬
‫לפחות את יודעת שאת יכולה לבטוח בי.‬ ‫-זה נכון.‬
‫אני הולכת.‬ ‫-לא.‬
‫אני צריכה ללעוג לו...‬ ‫-אני אוהבת אותך.‬
‫...כי עדיין לא בא לצפות בך,‬ ‫אהלל את ההופעה שלך.‬
‫טוב, זה יהיה נפלא.‬
‫עכשיו, ספרי לי על המחזר הזה.‬
‫אה, כן, המחזר...‬
‫אז...‬
‫התרגשתי מאוד, כידוע לך.‬
‫-נכון.‬
‫יצאנו לארוחת צהריים, לא ערב.‬ ‫-איפה?‬
‫קפה קרלייל, לא משהו מהודר.‬
‫והייתי לחוצה קצת, אני מודה, וגם הוא.‬
‫אז באמצע הארוחה הוא רכן אליי‬
‫ושאל אם יוכל לספר לי סוד.‬
‫יש לו הידלקות קטנה, את מבינה?‬ ‫-אכן.‬
‫אז חייכתי, הסמקתי קצת, ודחקתי בו לספר לי.‬
‫הוא דלוק על מנדי,‬
‫והוא רצה שאכיר ביניהם.‬
‫מנדי וייג'ר?‬ ‫-מנדי.‬
‫אל תהיי מופתעת כל כך. מנדי גבר נאה מאוד.‬
‫פלישה...‬ ‫-שם הייתי...‬
‫מסמיקה, פרפרים בבטן ו...‬
‫טוב...‬
‫נראה שאני נמשכת לטיפוס מסוים.‬
‫תקשיבי...‬
‫את יודעת, לני אוהב אותך, באמת שכן.‬
‫הוא פשוט... גבר. גבר שמזדקן באופן נוראי,‬
‫שלא מסוגל להיות רק דבר אחד באופן מלא.‬
‫הוא פשוט... אבוד.‬
‫תמיד ידעתי מיהו.‬
‫הוא התקשר אליי.‬
‫ו...?‬
‫הוא רוצה שכולנו ניסע לשבועיים לפרפילד.‬
‫הוא נשמע שונה.‬ ‫-פלישה...‬
‫לא, אני...‬
‫לא נתרץ תירוצים. הוא לא אכזב אותי.‬
‫פלישה...‬ ‫-לא, זו...‬
‫זו היוהרה שלי,‬
‫שחשבתי שאוכל לשרוד עם מה שהיה מסוגל לתת.‬
‫זה אירוני. הבטתי בכולם, אפילו בילדיי‬
‫בכאלה רחמים כי ייחלו לתשומת לב ממנו.‬
‫זו הייתה מעין כרזה שנשאתי בגאווה אדירה:‬
‫אני לא זקוקה.‬
‫ו...‬
‫תראי אותי עכשיו.‬
‫מי האדם שלא היה כן?‬
‫אני מתגעגעת אליו...‬
‫לילד הזה שלי.‬
‫שאלות?‬
‫בראבו!‬
‫זה היה מדהים.‬ ‫-יקירתי, למה הגעת?‬
‫אין שנאה... אין שנאה בליבך.‬
‫מר ברנשטיין, אתה יכול לבוא עכשיו.‬ ‫-נפלא.‬
‫רוצה לשבת?‬ ‫-כן.‬
‫נראה שצריך למדוד לך לחץ דם.‬
‫לא, אני בסדר.‬
‫אתה יודע שבטי תבוא לארוחת ערב?‬
‫לא ידעתי.‬ ‫-כן.‬
‫ומנדי, מה שיהיה נחמד כל כך.‬
‫וחוליה הלכה לקנות שומר,‬ ‫שאתה יודע שבטי אוהבת.‬
‫תיכנס.‬
‫שלום.‬ ‫-מה שלומך?‬
‫נראה שיש לך גידול בצד ימין של שד שמאל,‬
‫שאולי שלח גרורות לריאה.‬
‫בהתחשב בגודל הגידול,‬
‫הייתי ממליץ על כריתת השד,‬
‫השרירים תחתיו ובלוטות הלימפה הסמוכות,‬
‫כמו גם לבצע ביופסיה לריאה,‬
‫מה שיעזור לנו לאשר אם יש גרורות או לא.‬
‫נוכל לעשות הכול בתחילת השבוע הבא אם תרצי.‬
‫כן.‬
‫אבל אני... יקירי...‬
‫אני מתחילה מחזה בספטמבר.‬ ‫-זה בסדר.‬
‫לא, אבל אני צריכה ליידע אותם...‬ ‫-אני איידע אותם.‬
‫לדעתי ההחלמה שלך‬ ‫תהיה מהירה יותר מכפי שאת חושבת,‬
‫ותוכלי להיות מוכנה בתוך שבוע עד שבועיים.‬
‫אלה חדשות נפלאות.‬ ‫-תוכלי לעשות מה שאת חייבת.‬
‫איך נוכל להיות בטוחים שנוציא את כל הסרטן?‬
‫טוב...‬ ‫-...שנוציא את כל הסרטן.‬
‫לא נסכן את זה למען המחזה.‬
‫ברגע שנסיר את השד, לא יהיה סרטן מקומי.‬
‫כן צריך לקבוע בנוגע לריאה.‬
‫כמה זמן תיקח הביופסיה?‬
‫הביופסיה, דקות מעטות,‬ ‫ועדיין תהיי מורדמת מהפרוצדורה האחרת.‬
‫אז עושים את זה...‬
‫עושים את שתיהן בו זמנית?‬
‫כן, מטפלים בשד ואז קל לבצע ביופסיה לריאה.‬
‫תודה. תודה על הכול.‬
‫אני יודע...‬ ‫-אני יודעת.‬
‫אני יודע.‬ ‫-זה מגוחך כל כך.‬
‫לא, אני יודע.‬
‫אני מגוחכת כל כך.‬
‫תירגעי. הכול בסדר, יקירתי.‬
‫לא, לא נראה לי, יקירי.‬
‫יקירתי.‬ ‫-תודה.‬
‫יקירתי, בואי נחצה דרך הפארק ברגל.‬ ‫-באמת?‬
‫כן.‬
‫כן, ננשום קצת אוויר.‬
‫בסדר.‬
‫אלוהים.‬ ‫-את בסדר?‬
‫לא, אני בסדר.‬
‫משהו קרה לברך שלי.‬ ‫-יש לי רעיון.‬
‫אוי, לא.‬
‫זה מצית, יקירתי?‬
‫אל תתערב.‬
‫אני חושב על מספר.‬
‫אני לא יודעת. תשע.‬ ‫-לא.‬
‫חמש.‬ ‫-לא, את חייבת לחשוב.‬
‫אני משתדלת.‬
‫זה שתיים, יקירתי.‬ ‫-שתיים.‬
‫זה שתיים.‬
‫כמונו.‬
‫כמונו, זוג.‬
‫שני ברווזונים באגם.‬
‫תישעני עליי, יקירתי.‬
‫ככה. את כל משקלך עליי. כן, ככה.‬
‫תשעיני ראש לאחור. ככה.‬
‫בסדר, יקירתי.‬
‫שלום, יקיריי.‬
‫שלום.‬
‫יפהפייה.‬
‫התגעגעתי.‬
‫התגעגעתי כל כך.‬
‫אימא? את בסדר?‬
‫אני בסדר. בסדר גמור.‬
‫היה סיוט להגיע לכאן?‬
‫כמובן. הוא נהג.‬
‫אוי לא.‬ ‫-לא נראה שיכולנו‬
‫להרחיק יותר מזרחה גם אם היינו מנסים.‬ ‫-אני שונאת לנהוג.‬
‫חבל שלא הגעתי מוקדם יותר. את...‬
‫את צריכה משהו?‬
‫אוכל לעזור?‬
‫אל תעשי שוב סלסול.‬
‫זה מה שאני אמרתי.‬
‫רמון אמר שהוא היה ניצחון.‬
‫ניצחון אדיר.‬
‫איפה לני?‬
‫אני לא יודעת, הוא ישן או משהו.‬
‫את זוכרת...‬
‫את חגיגת בר המצווה שגררת אותי אליה,‬
‫של אחד מהחברים של אלכסנדר?‬
‫הקטן... כן.‬ ‫-כן.‬
‫עם...‬
‫אוי, מה שמו?‬
‫פלדמן. כן.‬ ‫-כן.‬
‫אז היינו שם ומובן שהושיבו אותי‬ ‫ליד פלישה היקרה שלנו,‬
‫והיא הייתה מהממת כהרגלה. אבוי לי.‬
‫ולני שקל 12 קילו פחות,‬
‫ושזוף, שזוף כולו,‬ ‫לבוש בלבן מכף רגל ועד ראש,‬
‫כולל נעלי עור לבנות בלי גרביים.‬
‫זה היה מאוד באופנה.‬
‫שקר.‬
‫טוב, אז בשלב מסוים לני,‬
‫הוא קם בלבושו הלבן‬
‫והלך אל דוכן הנואמים.‬
‫כן.‬
‫לא, זה בסדר. ה...‬
‫לני בחליפה הלבנה.‬ ‫-כן.‬
‫והוא עטוי כולו לבן... ו...‬
‫הוא...‬
‫הוא עלה לדוכן הנואמים ו...‬
‫לא נראה לי שביקשו ממנו לנאום.‬ ‫-לא.‬
‫אבל...‬
‫לקח לו 20 דקות ללכת מהשולחן שלנו עד שם,‬
‫עצר בכל שולחן שחלף על פניו ופטפט, כמובן,‬
‫ובסוף, הוא הגיע לשם, ליד הילד המפוחד.‬
‫ופלישה רכנה אליי‬
‫ובלי למצמץ אמרה,‬
‫"ועכשיו הגיעה הכלה".‬
‫הוא קם.‬
‫אלוהים.‬ ‫-הפקה.‬
‫תיזהרי, ג'יימי.‬
‫נתראה.‬
‫טוב. בסדר, ביי. נתראה.‬
‫אוהב אותך.‬
‫אני לא רוצה עוד אורחים.‬
‫מספיק. אני רוצה ללכת למיטה.‬
‫כן, בסדר.‬
‫כן. לא, תיאלץ לבטל את זה. כן.‬
‫טוב...‬
‫לא, אני לא עוזב.‬
‫זה לא בא בחשבון.‬
‫יש לי מערכת יחסים בת 15 שנים‬ ‫עם התזמורת. הם יבינו.‬
‫לא, זה...‬
‫אני לא עוזב את הבית, הארי.‬ ‫תצטרך למצוא פתרון.‬
‫כן.‬
‫כן, מצבנו טוב.‬
‫את הולכת לשירותים?‬ ‫-לא, אני לא מסוגלת.‬
‫את חייבת לשתות מים.‬ ‫-אני מנסה.‬
‫אלוהים. אני כל הזמן קופאת מקור.‬
‫לא, אל תעזרי לי. אני לא צריכה עזרה!‬
‫אני לא צריכה אותה.‬
‫עזבי.‬
‫תיכנסי למיטה. קדימה. הטרחה הזאת מיותרת.‬
‫הכריות בסדר?‬ ‫-באמת, הן בסדר. בחייך.‬
‫פשוט תשכבי.‬ ‫-טוב.‬
‫מצטערת.‬
‫אני מצטערת.‬
‫את יודעת...‬
‫כל מה שצריך...‬
‫כל מה שצריך זה להיות רגיש לאחרים.‬
‫טוב לב.‬
‫יקירתי, כבר ו-40. לקחת תרופות?‬
‫לא, אני לא...‬ ‫-איך סף הכאב שלך?‬
‫אני חושבת שהוא אמר לי לא לקחת אותה.‬
‫מי אמר לך?‬ ‫-ארקל.‬
‫יקירתי...‬
‫לא, ארקל לא הרופא שלנו. זה קרוגר... ברנרד.‬
‫ארקל היה הרופא שלנו לפני שנים.‬
‫כמובן, לא, אני לא יודעת מה...‬
‫אולי תיקחי תרופה. איך הכאב שלך? כואב?‬
‫אני בסדר.‬
‫אין כאב?‬ ‫-אין.‬
‫טוב, אחרי זה קחי אותה, בסדר?‬
‫יקירתי, בסדר?‬ ‫-לא, אני מתרכזת.‬
‫תראו מה מצאתי.‬
‫מה זה?‬
‫אגב זיכרונות ילדות...‬ ‫-כן.‬
‫זה אולי רעיון טוב.‬ ‫-מעניין בהרבה.‬
‫באמת?‬ ‫-תשמיעי.‬
‫- שירלי אליס‬ ‫דה קלאפינג סונג -‬
‫זוכרת את השיר, יקירתי?‬ ‫-כמובן.‬
‫באמת?‬ ‫-נראה לכם שאנחנו זוכרים?‬
‫זוכרים את הריקוד?‬ ‫-לא.‬
‫היית איום...‬ ‫-זוכרים את הריקוד?‬
‫היית פשוט איום בזה.‬
‫"הקוף לעס טבק‬ ‫בחשמלית שברחוב‬
‫"החוט נקרע‬ ‫הקוף נחנק נורא‬
‫"וכולם עלו לגן עדן‬ ‫בסירת משוטים קטנה‬
‫"מחיאה-טפיחה‬ ‫הכאה-מחיאה‬
‫"הכאה-טפיחה‬ ‫מחיאה-הכאה‬
‫"מחיאה-טפיחה"‬
‫לעשות עם הידיים.‬
‫חבר'ה, בואו הנה.‬
‫בואו הנה.‬
‫סוויט ג'ין, בוא הנה.‬
‫בוא הנה. סוויט ג'ין, בוא הנה.‬
‫ניכנס הביתה.‬
‫איפה המטופלת?‬
‫הרופא פה. שלום, אחות. הרופ...‬
‫ו...‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫יש לך ריח של...‬
‫דג טונה...‬
‫וסיגריות.‬
‫תפסת אותי.‬
‫זה נורא.‬
‫הבאת אותו?‬ ‫-כן.‬
‫תביא את התיק.‬
‫לדעתי הפואנטה העיקרית‬ ‫בכל היצירה הזאת היא התאחדות.‬
‫לא רק התונפן מאחור, אלא גם הכינורות בחזית.‬
‫זה כאילו היו אורגניזם אחד.‬
‫אם תעשה את זה, תוכל להתקדם משם.‬
‫אני שומר עליך, אז אל תדאג.‬
‫בסדר? אני כאן. אדריך אותך.‬
‫בסדר? מתחילים.‬ ‫-טוב.‬
‫ויליאם, כולם.‬
‫תיבה 311, בבקשה.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫טוב. סליחה.‬
‫סליחה.‬
‫כעת משהבהרת‬
‫שאתה מפגר אל הפרמטה...‬
‫כן, עדיין לא ברור לי ה...‬
‫זה בסדר. הכול מאוחד.‬
‫אבל מה קורה אחרי? מה תעשה?‬
‫כי הם לא יודעים. אתה תזרום מתוך זה,‬
‫תטפטף מתוך זה? מה תעשה?‬
‫אני אעשה את זה.‬
‫תיזל מתוך זה. ככה זה נשמע.‬
‫פרמטה.‬
‫תיבה לפני.‬ ‫-תיבה לפני.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫לא, זה לא ברור.‬
‫כן, לא הרגשתי את זה.‬
‫עוד פעם אחת בבקשה. סליחה.‬
‫שאני...‬
‫טוב, זה נחמד מאוד.‬
‫אבל זו עדיין תיבה.‬
‫אז אם אוכל להראות לך מה שאני חושב שרצית,‬
‫ואם אני טועה, תגיד לי.‬ ‫-טוב.‬
‫אני חושב שרצית לעשות...‬ ‫לאן שרצית לקחת את זה... צריך...‬
‫לעצור ולהיכנס על הפעמה החלשה.‬
‫רבעים, נראה לי שלזה אתה בעצם מתכוון.‬
‫תיבה לפני הפרמטה.‬
‫נכון?‬ ‫-כן.‬
‫הצלחתי? מה עשיתי?‬
‫זה מה שעשיתי.‬
‫זה לכבודי או לכבודך?‬
‫עוד.‬
‫עוד!‬
‫זה טוב מאוד. טוב.‬
‫תתחיל שוב מפה. טוב, תודה.‬
‫תהיו נחמדים אליו.‬
‫אם הקיץ לא שר בך, דבר לא שר בך,‬
‫ואם דבר לא שר בך,‬ ‫אתה לא יכול ליצור מוזיקה.‬
‫משהו שהיא אמרה לי‬
‫כשהייתי מדוכא ממשהו‬
‫ודקלמתי שיר של עדנה סנט וינסנט מיליי,‬
‫שאז נהפך ל"סונגפסט".‬
‫אבל הקיץ עדיין שר בי.‬
‫חזק פחות מבעבר ו...‬
‫לעתים רחוקות יותר...‬
‫אבל בהחלט שר.‬
‫לולא כן, הייתי מתאבד לפני שנים.‬
‫שאלות?‬
‫- המאסטרו -‬
‫- לג'יימי, אלכסנדר ונינה -‬
‫תרגום כתוביות: רינת זוהר-מנחם‬