„EGY MŰALKOTÁS NEM VÁLASZOKAT AD, HANEM KÉRDEZ;
JELENTÉSE AZ ELLENTMONDÓ VÁLASZOK KÖZÖTTI
FESZÜLTSÉGBEN REJLIK.” LEONARD BERNSTEIN
Zongorán mindig jobb, nem tudom, miért.
Szóval...
hogy válaszoljak a kérdésére, igen, ő sokszor velem van.
Gyakran látom kint kertészkedni.
Julia Vega esküszik, hogy reggel a lépcsőről figyeli,
hogyan válogatja szét a szennyest, hogy a fehér ne keveredjen a színessel.
A gyerekeink irigykednek, mert ők még nem látták.
Nekem...
rettenetesen hiányzik.
Halló?
Igen.
Hogyne.
Igen, tudom.
Tartaná egy pillanatra?
Ez nagyon rossz hír. Rendbe fog jönni?
Persze, értem.
Szóval semmi esély a próbára?
Igen.
Értem.
Kérhetnék három jegyet mára?
Igen.
Rendben.
Igen, köszönöm.
Tiéd a világ, fiam!
Leonard, bellissimo!
Tudott aludni?
Nem tudtam. A „Manfred” első üteme szünet.
- És nem intézett próbát a zenekarral. - Mondtam, hogy fellép.
Azt mondta, esetleg.
Jó napot kívánok!
A U.S. Rubber Company meghívja önt a Carnegie Hallba
a New York-i Filharmonikusok koncertjére.
A zenekar vezető karnagya: Artur Rodziński.
Bruno Walter, aki a koncertet vezényelte volna, megbetegedett,
így őt a Filharmonikusok ifjú, amerikai másodkarmestere,
Leonard Bernstein helyettesíti.
Nem akármilyen előadást láthattak ma itt.
Ezt a fantasztikus koncertet az egész világon közvetítették.
Feltétlenül tudniuk kell, hogy maestro Bernstein
ma reggel 9:30-kor értesült róla,
hogy ő fog itt vezényelni.
- Annyi év után először... - Próba nélkül.
Próba nélkül.
De szereti a zenét, neki próba nélkül is megy, a vérében van.
Olyan régóta vágyott már erre,
végre sikerült, és nagyon büszke vagyok!
A Carnegie Hall és New York büszke magára!
Leonard Bernstein!
Köszönöm.
Fiúk, semmire nem emlékszem az első, üres ütem után.
Képszakadás volt, aztán a tapsnál tértem magamhoz.
Ne is törődj vele!
Végre jól megy, cicám!
Cincinnatiben megcsinálom az utolsó rész koreográfiáját.
Jerry, mondtam, hogy szenzációs a zene. Amint lesz anyagom, felveszem és elküldöm.
Ez az új balett zenéje lesz?
A három rossz életű matrózról New Yorkban?
- Az az. - Ne vitatkozz vele!
Komolyan kell venni a fiatalembert. Megírták.
- Ne! - „Bernstein a partitúra mestere.
A fiatal karmester igényes előadást...”
Mellette pedig Hitler Lengyelországot bombázza.
Jöjjön!
- Bocsánat... - Úgy szereti, ha nyitva van.
Helló, Isaac! Davidet ismered, ő Jerry Robbins.
- Üdv! - Helló! Le kell mennünk.
- Egy órája várnak... - A kottát írom...
- Rodziński előbb akar próbálni... - Jön?
- Máris megyek. - Isaac!
Ne feledd, a főattrakciód zeneszerző.
Már finomabban csinálom, nem?
- Tökéletes. - Valahogy mindig...
elkap a hév.
- Nem bírok magammal. - Igen.
Mindkét lábaddal az ölemben. Végem.
Nem bírok magammal. Ez már túl sok.
- Ez... - Túl sok egy férfinak.
- Mert a májpontot nyomkodod? - Nem.
Túl sok egy férfinak. Na, de David!
Ki sem lépek többé a lakásból.
- Ez az igazság. - Ne is!
Kedves Jerry!
Ez egy rögtönzött bocsánatkérés,
mert nem lett rossz, de jónak sem mondanám.
Most nézem át a partitúrát, hullafáradtan, és minden rendben a harmadik ütemig,
amikor jön az ellenpont a két zongorára.
Ez a rész még nem az igazi.
Két zongorával nehéz megoldani,
de zenekarral tisztább lesz a hangzás.
Bocsánat a sok hibáért.
Az egészről Aaron Copland tehet.
- Csakis én! - Aki most ott feszít!
- Nem igaz. - Szóval...
döntsd el te, Mr. Robbins,
hogy milyen tánc illik a zenéhez.
Üdvözlök mindenkit és a többi...
Remélem, tetszik. Sok sikert, Jerry!
Mennem kell próbára.
- Befejezem. - Biztos?
- Igen. - De rendes vagy!
- Csak le kell menni, és így is elkésel. - Ajánlj be Rodzińskinek!
Jó, bár nem vagyok a kedvence.
- Csók, édes! - Csók!
Azt mondják, hogy légy komoly
De mindig elkap a hév
Jobban jár, aki komor
De engem elkap a hév
Elkap a hév
Mindig elkap, elkap a hév
És ha végre nincs meló, s a mozi vár
És a vásznon felragyog a kép
Azt hiszem, nincs őszintébb a mozinál
A lány védtelen árva A gazfickó csak bántja
És egy őrült néző
Máris akcióba lép !
Elkap a hév, elkap a hév
- Elkap - Elkap
Elkap a hév !
Fergeteges, de... senki sem tudja,
hogy az ott hogyan verte ki a szopránt szerencsétlen kishúgából,
amikor gyerekkorunkban operáztunk.
Legyen ez intő jel neked és mindenkinek!
Hát szervusz!
Sejtettem, hogy itt leszel. Tudod, hol kell megjelenni.
Ismered a bandát?
- Nem. - Betty és Adolf, tündérek.
- Helló! - Helló!
Ő Ellen. Biztos összefutottatok már valamelyik stúdióban.
Helló! Felicia.
Kit hagytam ki? Kimaradt valaki?
Csak a zongorista.
Gondoltam, hogy őt nem kell bemutatnom.
- Helló! Lenny. - Helló! Felicia.
Bernstein, mint ő.
Montealegre.
Montealegre?
- Montealegre Cohn. - Cohn?
Montealegre Cohn.
Érdekes ez a két szó együtt.
Ó, a szemed
A szemed megbabonáz
Nézz rám és elhiszem, hogy szép a világ
Anyai ágon európai arisztokrata családból származik,
az apja amerikai és zsidó,
azért költöztek Chilébe...
- Hihetetlen, hogy mindezt tudom. - Az!
Elképesztő!
Az apja munkája miatt költöztek Chilébe.
De most New Yorkban marad jó ideig, ahol...
zongorázni tanul, de színésznő lesz.
A különféle karakterek eljátszása sokoldalúságot követel.
így hát arra jutottam, hogy maga és én, kedvesem, hasonlítunk.
Miben?
Össze kell szednie a sok színes, változatos tájon szétszóródott darabkáit,
és kiraknia belőlük egy igazi embert, aki itt áll.
Ebben hasonlítanánk?
- Kérdezett, válaszoltam. - Jól van.
Orosz ortodox zsidó.
- Bostonból. - Hát figyelt!
- Bevándorlók gyereke. - Igen.
Az apja üzletember.
Folyton a Talmudot bújta. Harvard.
- Curtis Zeneiskola... - Intézet.
Zeneintézet Philadelphiában.
Egy jó ideig New Yorkban marad, ahol komponál és vezényel.
Zongoraművésznek álcázva tobzódom a művészet Mekkájában,
szintén puritán gyökereim elől menekülve.
Biztos több biztatást kapott otthon.
Apám azt hitte, klezmert játszom majd az utcán pár kopejkáért.
Remélte, hogy beszállok a családi vállalkozásba.
Milyen vállalkozás?
Samuel J. Bernstein Hajápolás.
- Tényleg? - Igen.
Így hát több minden keveredik bennem: beszédmodor, viselkedés, életszemlélet,
aminek köszönhetően sok minden lehetek egyszerre.
Ezért vagyunk mi, maga és én, kitartóak és maradunk életben,
mert a világ azt akarja, hogy egyfélék legyünk, és ez siralmas.
- Maga nagyon vonzó. - Én?
Elkap a hév, elkap a hév
Jól elkapott a hév
Ez mindennek a teteje. Bocsásson meg!
Várjon!
Gyorsan!
Jól hangzik.
Van magában kraft, nem mondom.
Csak megyek maga után. Nem jártam még a környéken.
El sem tudom képzelni egy ilyen helyen.
- Menjen oda! - Jó.
A színpadra... Vegye le a cipőjét!
Rendben. Hova tegyem?
A másik oldalra.
- Most hova megy? - Hozom a szövegkönyvet.
- A szövegkönyvet? - Igen.
- Nekem is színészkednem kell? - Tessék?
- Csinálnom kell valamit? - Nos... lehet.
Most már izgulok.
Izgulhat is!
Ez csodálatos!
Egyszerűen csodálatos.
Felolvasást tartok maestro Bernsteinnel.
- Nem bőghetek le. - Maestro Bernstein? Hű, de komoly!
- Tessék! - Felolvassuk.
- Tényleg előadjuk. - Igen.
- Én vagyok a király? - És ez a vára.
Pompás!
Na most, lehet, hogy király,
de nem tud betelni velem.
Értem.
Ezért ad nekem egy fehér rózsát a koronájából.
Nyilván.
Még nincs magánál. Előbb oda kell adnom. A virága.
- Nem olvastam a darabot. - Tudom.
Várjon!
Megfogná? Na jó!
Ha már király vagyok...
és szerelmes.
Ajándék nekem, felség?
Nagyon jó!
Maga jön.
„Apró fehér viaszpöttyeiddel, fehér rózsa,
olyan vagy, lovagiasan átnyújtja a virágot...”
Nem.
„A szemed akár...
a csorba hold!”
Rémes.
Na erre mit mond?
„Folyton változol, szerelmem.
Tegnap nem láttalak.
De megnéztem a lovadat.
Szépséges.
Bár nem olyan szép, mint te...
mert te egy sárkány vagy.
Össze tudnál roppantani a karjaiddal...
amilyen gyenge vagyok,
mint a zúzmara
a perzselő napon.”
Így csak jobb, nem, Ms. Montealegre?
Kell egy kis fény.
- Köszönöm, Joseph! - Joseph, bocsásson meg!
Megijedtem. Azt hittem, egy pók, és a zakómmal próbáltam elintézni.
Kifelé lökjenek egyet az ajtón! Magától bezáródik.
Köszönöm, Joseph!
Jó éjt! Remek. Köszönöm, Joseph!
Nem mondta, hogy az apjáé ez a hely.
Szóval így csábítja el a hódolóit?
Nem... kilenckor már ágyban vagyok.
Egy pillanat! Miattam tett kivételt?
Gondoltam, talán magáért érdemes.
Remélem, nem fáj túl sokba magának.
Mit tehetnék, hogy megérje? Tudom már.
- Valami nem stimmel. - Mi?
Hogy hívják a karakterét?
- Margaret. - Margaret.
- Igen.
- Maga a beugró? - Igen.
Legyen Margaret heti nyolc előadásban!
A rivaldafényben!
- Ha a félelem tartja vissza... - Sok minden visszatart.
De a félelem biztos nem.
Nem lennék itt magával...
sőt, New Yorkba se jöttem volna, ha félős lennék.
Ez nem ilyen egyszerű.
Ne áltassuk magunkat, a szerencse épp olyan fontos, mint a tehetség.
- Én vagyok rá az élő példa. - Ne vicceljen!
Ha Bruno nem beteg azon a sorsdöntő napon,
és Rodzińskinél nem szakad a hó, nem ismernek meg.
Nyolcéveseket tanítanék zongorázni, akik hiszti...
Ha nem akkor, máskor debütált volna.
- Gondolja? - Igen, biztos.
- Valóban? - Persze.
És ne feledje... maga férfi.
Azt sose szoktam.
Jó.
Istenem!
Bravó!
Szenzációs voltál!
Te jó ég! Shirley, drága vagy, hogy eljöttél!
- Itt van Richard Hart és a neje, Lil. - Ne!
Dick az új Broadway-show-ját próbálja Gábor Évával,
és a házassága az utolsókat rúgja. Szerintem a pali az eseted.
- Milyen az esetem? - Mint az enyém.
Elérhetetlen.
Ragyogó volt!
Nagyon kedves, hogy eljött!
Rajongok a Dark of the Moonért.
Ugyan! Bámulatosan játszik. Feldobta a darabot.
Csak egy hétre ugrottam be, de nagyon jólesik.
Ha lenne egy kis eszük, szabadságolnák Ms. Jonest.
Maga igazán elragadó.
- Drágám! - Köszönöm, hogy eljött!
- Egy élmény volt. - Köszönöm.
- Vacsorázz velünk! - Hát...
Nem tudok, a reggeli vonattal megyek a Tanglewoodra.
A Tanglewoodra?
A bátyámhoz mész.
- Akkor miért vagy meglepve? - Nem vagyok, csak...
Nem említette.
Hát...
- Talán mert diszkrét? - A bátyám?
Kétlem.
- Nem, újra! - Te jó ég! Akkor hat.
- Nem! - Nyolc.
- Rossz tipp. - Négy...
- Nem. - Három.
Akkor csak hét lehet.
- Próbálj meg koncentrálni! - Akkor most erre gondolok.
Gondolj is, mert ebben a pillanatban
küldöm neked.
- Húsz. - Nem.
Nem.
Meddig kell még ezt csinálnunk?
Az a cél, hogy erős köteléket alakítsunk ki.
Nem megy. Nem tudom, mit csinálsz.
Lehet, hogy egy bombát kapcsolsz rám éppen.
Nem.
- Hihetetlenül ellazultam. - A levegőbe repítesz mindent.
Te nem?
- De, én is. - Biztos?
Igen.
Még soha nem maradtál nyugton ennyi ideig.
- Már fészkelődsz? - Nem.
- Helyes. - Egyáltalán nem.
Gyere, majd én!
Istenem!
- Szerencsétlenkedem? - Igen.
Hova álljak?
- Ide, így! Ez szóba se jöhet. - Jó.
- Ezt ne! - Miért?
Kissé... csiricsáré, nem?
Ez már nem olyan esetlen.
Tetszik.
Imádom az illatodat.
- Igen? - Igen.
Az apámra emlékeztet.
Hát nem furcsa?
Régen szerettem...
belebújni
a ballonkabátjába,
amikor este hazaért a munkából...
Bódító illata volt.
A biztonságot jelentette számomra.
Csoda szép nő. Mesélj róla!
- Elragadó. Nagyon helyes lány. - Igen.
- Mi csak... - Hol ismerted meg?
Claudio Arrau partiján.
Igen, nála.
Felicia, színésznő vagy?
- Méghozzá kiváló! - Igen.
- Hogyne lennél az. - Igen. Furcsamód én az vagyok.
- Ő nem. - Rémesen játszom.
- Igen. - Voltam próbafelvételen.
- Leszerepeltem. - Pocsék.
Hollywoodban kamera elé állítottak, és:
„Köszönjük, itt az egyirányú jegy vissza New Yorkba!”
- Jaj, ne! - Bizony „jaj, ne”!
A legelső nyáron még diák volt itt, most pedig...
mindenki kedvenc tanára,
és nem lehet bejutni a fészerbe, amikor a diákzenekart vezényli,
úgy tele van.
- Nagyon szeretem őket. - Ők is téged.
Meséld el, mi történt a Rochesteri Filharmonikusokkal!
- Nem kellettem nekik. - Igen, tudom.
Szerintük túl sok időt töltöttem veled Bostonban.
- Ezzel indokolták? - Igen.
Majd beszéljük meg A mi városunkat...
Megszöknél Hollywoodba?
- A zenés színház nem éri meg... - Ígérem, nincs több zenés színház.
Lenny, felelősséggel tartozol, mert tehetséges vagy.
Ő lehet az első nagy amerikai karmester.
De úgy kell vezényelnie az életét,
hogy amikor kiáll a színpadra a zenekar elé,
őszintén azt tudja magának mondani: „Az életem és a munkám tiszta.”
És a név...
Egy Bernsteinnek soha nem adnak zenekart,
de egy Burnsnek...
Leonard S. Burns.
- Alszom rá egyet. - Én szórakoztattam embereket egy vonaton.
Oda-vissza közlekedett Moszkvába.
De azonnal indulnom kellett is vissza,
mert zsidók lévén ki voltunk onnan tiltva.
Soha nem láttam a várost.
Egyszer sem.
Viszont játszhattam.
Mutass meg mindent!
Mit?
Mindazt, amit Koussevitsky szerint fel kéne adnod.
Az összes zenét, amit írtál.
- Tényleg? - Igen.
Nem hagyhatjuk itt őket.
Dehogynem.
Hihetetlen!
Hogy mondhatnál le erről?
- Csodálatos! - De ez nem komoly zene.
Az mit jelent?
Hát, szerinte...
én lehetek az első nagy amerikai karmester.
És ezt akarod?
Sok mindent akarok.
New York, New York !
Itt biztos nem érhet baj !
Hogy vagy?
Azt hiszem, jobban.
Idehajthatom a fejem?
- Ez rém kellemetlen. - Ugyan.
- Ha nem...
Ha nem veszek levegőt, akkor jó.
Csak... Ne!
- Mindig ez van. - Mindig mikor?
- Hogy érted? - Amikor nem a megszokott helyemen alszom.
Értem.
- Erre céloztál. - Nem tudtam, mire gondolsz.
- Én csak... - Jaj, istenem!
- A derekam... - Szedsz rá valamilyen tablettát?
- Mindenféle tablettát szedek. - Tudom.
De úgy értem, konkrétan erre.
Jaj, istenem! Sajnálom.
Szegénykém!
- Sokkal jobb a földön feküdni. - Igen.
Sokkal jobb. Köszönöm, remek ötlet.
Jól elrendezted a párnákat.
- Vigyázol rám. - Azt akartam, hogy kényelmes legyen.
Játsszunk! Irigység és titkot.
- Ismered? - Nem.
Elárulunk egymásnak egy titkot, aztán valamit, amire irigykedünk,
hogy közelebb kerüljünk.
Már elég közel kerültünk.
- Közelebb vagyunk, mint 20 perce. - Jó.
Olyan oldaladat is láttam, amiről eddig csak álmodni mertem.
Hűha!
Jól van.
Kezdd te!
Az irigységgel kezdjük
vagy a titokkal?
Mondj egy titkot!
- Én mondjak egy titkot? - Te.
- Lehamuztalak? - Nem.
Oké.
Gyerekkoromban...
sokszor álmodtam azt, hogy megölöm az apámat.
Aztán felébredtem, ültem az ágyban...
és tovább fantáziáltam róla...
Mert olyan kegyetlen volt.
Néha mintha...
nem tudnám, ki vagyok.
Hát...
egyébként egyetértek.
- Mivel? - A névvel kapcsolatban.
Felicia Burns.
A szürkeség netovábbja.
Valahogy nem hangzik jól.
- Olyan megnyugtató a hangod... istenem! - Igen?
A levegőre is irigykedem, ami minden porcikádat átjárja.
Ugye a számon át távozóra?
- Mindegy, honnan távozik. - Ne!
Erre még nem is gondoltam.
De az biztos, hogy kicsit más hangfekvéssel távozik az alvégen.
De épp olyan jóleső.
- Reszketek? - Ez undorító! Igen.
A szemed...
Nem is tudod, mekkora szükséged van rám, mi?
Talán sejtem.
Édes, ez jobb volt, mint Philadelphiában!
- Igen? - Alig bírtam visszafogni magam.
- Majdnem a zenekar közé vetettem magam. - Kedves.
Meséltem a lányról? Akiről írtam... Felicia!
- Róla írtam. - Igen.
Ő David, klarinétozik. Min játszik még...
- Klarinétozom. - Látom!
- És ragyogóan játszik! - Igen.
Hallgattam, csodálatos.
Maga is. Igazi Broadway-sztár.
Ugyan!
Kouss-szal ebédelünk, különben szívesen...
Ráérsz később? Beülünk egy italra?
Örömmel.
- Nem akartalak így lerohanni. - Dehogy, nem gond.
- Érzéketlen voltam. - Nem.
Cseppet sem.
- Akkor később találkozunk. - Igen.
Gyerünk! Csipkedd magad, madárkám!
- Örvendtem! - Én is!
Az élet nem ennyire komoly. Hidd el!
Hát milyen korban élünk? Teljesen szabadok lehetünk,
méghozzá bűntudat nélkül. Ugyan, mi baj lenne?
Pontosan tudom, ki vagy.
Csak...
próbáljuk meg!
- Jó. - Jó?
- Vagyis... - Ne!
- Nem itt. - Nem bizony.
Nem, nem így akartam.
Leonard Bernstein zeneszerző, karmester és zongoraművész.
A felesége, Felicia Montealegre, színésznő.
Rendkívül elfoglaltak, mégis ritkán vannak távol egymástól.
Mr. Bernstein 37 éves,
de már sok éve szerepel a nyilvánosság előtt.
Azóta, hogy Bruno Waltert helyettesítette 25 évesen a Filharmonikusok koncertjén...
Leonard Bernstein sok helyen vezényelt és lépett fel világszerte.
Számos szimfónia, balett és opera szerzője,
valamint a Wonderful Town című Broadway-musical
és A rakparton zenéjét is ő írta.
Felicia Montealegre Broadway- és tévésztár a chilei Santiagóból jött.
Az első drámasorozatsztárok egyike.
A Bernstein család, Leonard, Felicia és gyerekeik,
Jamie és a két hónapos Alexander
New Yorkban élnek, a Carnegie Hall közelében.
Körülbelül három éve költöztek ide. Jó estét, Felicia!
- Helló! - Jó estét, Lenny!
- Hogy van, Ed? - Jól.
Lenny, számomra nehéz
szakmailag meghatározni a munkáját,
mert annyi mindennel foglalkozik. Minek tartja magát elsősorban?
Úgy gondolom, hogy elsősorban zenész vagyok.
Minden, ami zene, az az én területem, nem? Akár zeneszerzés,
vezénylés, tanítás, tanulmányozás vagy előadás.
Ha zene, szeretem és csinálom.
Felicia, nem nehéz lépést tartani Lennyvel?
Nem könnyű. Annyi mindent csinál egyszerre.
Ez az évad elég sűrűnek ígérkezik.
Két musicalt is ír. Az egyik a Rómeó és Júlia adaptációja,
a West Side Story, Jerry Robbinsszal, Arthur Laurentsszel
és a kiváló dalszövegíróval, Stevie Sondheimmel.
Aztán lesz még négy előadása
a CBS tévéműsorában, az Omnibusban.
És...
- Jól mondom? - Jobban tudod, mint én.
Felicia, és maga? Foglalkozik mással is a színészeten kívül?
Nos, a háztartáson kívül nem nagyon jut időm másra.
A férjem, a gyerekeim és a színészet foglalja le a maradék időmet.
- És a teendőim megjegyzése. - Az...
Nem tehetek róla.
Mi a legnagyobb különbség a zeneszerző és a karmester Bernstein között?
Nos...
van különbség, ugyanis...
személyiségbeli különbség van egy zeneszerző
és egy... egy alkotó és egy előadó között.
Egy előadó élete, legyen szó
Toscaniniről vagy Tallulah Bankheadről,
a nyilvánosság előtt zajlik.
Extrovertált életnek hívnám. Leegyszerűsített szó, de ez az igazság.
Ugyanakkor egy kreatív ember...
egyedül ül egy ilyen nagyszerű stúdióban,
egyedül komponál...
nagyon visszafogottan kommunikál a világgal...
és sokkal inkább...
befelé él meg mindent, mint kifelé.
Ha valaki mindkét személyiséget cipeli...
gondolom, idővel skizofrénné válik, és akkor vége.
Felicia, bizonyára érdekli a zene, igaz?
Apu!
Kapd el!
SZERETLEK, APU JAMIE
Én is szeretlek, szívem.
Nagyon is! Köszönöm.
Szervusztok, Zeusz gyermekei!
Barátom!
- Helló, Lenny! - Helló!
Micsoda meglepetés!
Ezért imádom New Yorkot.
Kilépsz az utcára,
és rögtön összefutsz olyanokkal, akiket szeretsz.
- A belvárosba megyek. - Én is.
A Saksbe megyünk a parkon át.
- Úgy még a tömeg előtt odaérünk. - Hát te ki vagy? Szia!
Szia, gyönyörűség! Nagyon édes vagy.
Akarsz tudni egy titkot?
Mindkét szülőddel henteregtem.
Ez már sok, mi?
Túlságosan tudok szeretni. De behúzom a gyeplőt.
Behúzom a gyeplőt!
Látod, hogy bámulnak a másik oldalon?
„Ez biztos nem ő! Sokkal jobban néz ki a tévében.
Pedig olyan a füle, mint Bernsteiné.
Vajon ő az? Lehetséges ez?”
Hát ez kellemetlen. Még evőeszközünk sincs.
- Tessék! - Nem értem, drágám.
Mi a gond? Nem kell.
Kínait rendeltem, emlékszel?
Csak függöny kell, hogy tudjak aludni.
Olyan vagyok, mint egy zombi.
A frászt hozom a gyerekekre.
- Laknak itt gyerekek? - Úgy tudom.
- Bergék hogy csinálják három gyerekkel? - Három! Hihetetlen, agyrém.
- Alex csendes, nem lesz gond. - Nem lesz.
- Egyelőre. - Egész nap alszik.
- Alexander a kis alvó babánk. - Nem fog sokáig aludni.
- Ilyen baba nincs is. - Nincs.
Álombaba.
Szomorú vagyok, de nem tudom, miért.
Drágám, kimerültél. Csak ki kell aludnod magad.
Igen.
„A nyár dalolt bennem röviden, de már nem dalol.”
Edna St. Vincent Millay.
Ha a nyár nem dalol benned,
akkor semmi.
És ha semmi nem dalol benned,
muzsikálni sem tudsz.
Tudod, hogy ára van annak, hogy a bátyámmal vagy.
Ő bármennyire is szeretné az ellenkezőjét hinni.
Értem, mire gondolsz.
Lehet, hogy furcsa, de... szerintem ez mindenkiben benne van.
Az ember próbál alkalmazkodni.
Ide!
De...
egy ilyen erős személyiség óriási teher,
olyan, mint a halál.
Tényleg.
Amikor látom, hogy szenved,
rádöbbenek, hogy nem éri meg.
Nem. Mi értelme? Nem halok bele.
Ha valami örömöt okoz neki, vagy kevesebb szenvedést,
én pedig segíthetek, miért ne?
De ezt csak úgy szabad csinálni, hogy ne érezzük áldozatnak.
Amint áldozatnak érzem, vége.
Jó?
Ez most nagyon jó volt!
- Rattan! - Istenem!
Fehér antik rattan kanapé Pierre Deux párnákkal.
Imádom!
Ez adja a mesébe illő viktoriánus télikert hangulatát.
Üvegkalitkában tartanál, mint egy díszmadarat.
Férfiak vesznek körül, és ez így van rendjén!
Ők tényleg jobbak.
Szerintem Felicia... Nem is tudom. Nem igazodom ki rajta.
Nincs semmi baj. Csak ő most, tudod...
Minden rendben? Nem kéne feltörölni?
Julia!
Kérünk egy törlőt!
Csak más köti le a figyelmed.
Megyek, szarok egy nagyot.
Ez örvendetes.
- Jézusom! - Apa mondott valamit a nyárról?
- Harryvel és az Ambersonnal kapcsolatban. - Nem.
Harry állást ajánl nekem az Ambersonnál.
Mit szólsz hozzá?
- Apa mit szól? - Jó ötletnek tartja.
Akkor én is.
- Áldásod adod rá? - Igen.
- Oké, kösz. Szia! - Puszi, szia!
- Kész nő már! - A külső csalóka.
Megengedték.
Nagyon köszönöm!
Adj bele mindent! Légy nagyon jó!
- Úgy örülök! - Rám ijesztettél, de igyekszem.
Összetaposnak a saját házamban.
Gyere, bemutatlak pár embernek!
Ez a pali összetaposott.
- Majdnem lefejezett... - Figyelj...
- Tudom, fáradt vagyok, úgyhogy... - Ő Lenny.
- Helló! Hogy s mint? - Ő Charlie.
Az összes kezem foglalt.
- Jó magas vagy! Nyúlánk. - Jim.
Hatalmas vagy! Helló, Charlie!
Örvendek. Jól érzed magad?
- Lennynek komponálnia kéne. - Nos...
Harry pedig adja alá a lovat az előadásokkal, a tévéműsorokkal és az...
unalmas szépfiúkkal.
- Nem a kedvencem. - Nekem igen.
Tudom, de az enyém biztos nem.
- Nos... - Nos...
- Hősiesen viseled. - Tényleg.
- Nem látszik rajtad. - Jól kezeled. A kis Jeanne d'Arc!
Igen, de tudjuk, mi történt vele. Nem végződött jól.
De unatkozom!
- Helló, Scott! - Helló!
Nálunk nem divat ez a stílus. Felicia nem szereti.
- Nálatok? - Nálunk.
Nálatok, Lenny?
Fejezd be!
- Tíz éve vagyunk együtt. - Tudom, abból hárommal képben vagyok.
Csődörből vödörbe, ahogy mondják.
- Ez volt a keresztrejtvényben. Hat betű. - Igen?
Szóvicc.
- Igen, szóvicc. - Az.
- A csütörtöki? - Igen.
- Nagyon könnyű, de... - Az.
- Helló! - Helló! Tommy.
A zsebkendőmből pottyantál ki?
- Itt lakom. - Dzsinn vagy?
- Bárcsak! - Lehet három kívánságom?
- Mi az első? Helló! - Az első...
Hajrá! Szia, Tommy!
Bocsánat, nem tudom, hogy...
- Nagyon szép. - Köszönöm.
- Felicia öltöztet. - Van ízlése.
Különben úgy néznék ki, mint egy bohóc. Ez az igazság. Maradjon köztünk!
Átmegyek a másik szobába rágyújtani. Mesélj, ki vagy?
- San Franciscóból jöttem. - Földi vagy?
Onnan származom.
- Szenzációs a frizurád! - Kedves vagy.
Felmegyek a tetőre. Levegőzöm egy kicsit.
- Velem tartasz? - Örömmel.
Oké. Pompás! Gyere! Tommy, ugye?
- Az ünnepelt. - A bál szépe.
A bál szépe!
- Jaj, ne vicceljünk! - Mindkettő egyszerre. Nahát!
Veszélyes kötélmutatvány. Az ünnepelt szépség!
Szia!
Nem láttad Lennyt?
Megkeressem?
Ne fáradj!
De én ragaszkodtam a garbóhoz.
Nem engedtem a garbóból, érted?
Szóval... rendesen megküzdöttem érte.
- Akkor most mit csináljunk? - Nem tudom.
Aggódom. Ki kell találnunk valamit.
De nem... A hallgatóid láttak már egyáltalán?
Rádiózol, pedig tévézned kéne.
- Ugyan! - Gyönyörű vagy. Szabad?
Drágám, ő Tommy!
- Minden rendben? - Igen.
Drágám!
Gyere, erre! Semmi baj.
- Drágám! - Ne.
Bocsáss meg!
Fésülködj meg! Már a látszatra sem adsz.
Tetszik vagy sem, a világ rajong érted,
szinte megszállottan akar rólad tudni mindent.
Azóta a telefonhívás óta, ami a Carnegie Hallt jelentette.
Nem okoztál nekik csalódást.
Tizenöt éve tévézel, hozod közelebb hozzánk a komolyzenét,
ifjúsági hangversenyekkel, az Omnibusszal, több százmillióan néznek világszerte,
10 éve vagy a Filharmonikusoknál, a szerzeményeidről nem is beszélve.
- A West Side Story musicaltörténelem. - Jézusom!
Candide, A városban.
Ha összeszámoljuk, nem alkottam túl sokat.
A zene... én nem...
Tudom, hogy furcsán hangzik, de ezt tartom a legfontosabbnak,
és nagy bánatom, hogy egyáltalán...
nem alkottam sokat.
Egyáltalán nem hosszú a lista.
Nos...
Most itt a lehetőség...
hogy a világ megismerjen mindettől függetlenül.
A könyv azt mutatná be, hogy milyen vagy, amikor nem dolgozol.
A személyes gondolataidat az életről.
Úgy érzem, a világ az összeomlás szélén áll. Ezt érzem.
Komolyan.
- Értem. - A kreativitás nem érték, eltűnőben van.
Persze nem tudományos értelemben, ott berobbant.
De ahogy itt ülünk, nehezemre esik...
elhinni, hogy...
karmesterként vagy zeneszerzőként
bármilyen hatással lennék valamire.
Vagy hogy érdemes-e egyáltalán könyvet írni a létezésemről.
Egyetértek.
Ez sok művészre jellemző, és az alkotásaikban is megjelenik.
Valahogy beszivárog a tudatalattiba.
Komoly depressziót...
Az biztos, hogy Feliciában ez nagyon erősen jelen van.
Mindenre kihat.
Mintha semmit sem élvezne már.
Tudom.
- Szörnyű. - Egy pikniket...
a vizet, egy ebédet...
hogy együtt vagyunk.
Mi lehet az oka?
Azt hiszem, céltalannak lát mindent.
Igen, én is ezt érzem rajta.
Nem tudtam, mert először az volt a benyomásom róla,
hogy egy hihetetlenül életvidám nő, és az is, nyitott a világra, önazonos,
boldog ember, de úgy tűnik, valami megtört benne.
Egy hónapja azt mondta Bécsben:
„Elég volt. Megállítom a buszt és leszállok.”
Te hogy vagy ezzel?
Nekem vannak kapaszkodóim. Egyrészt szeretem az embereket...
és a zenét, méghozzá olyannyira, hogy az tart életben
a legmélyebb depresszióban is. Mély depresszióba tudok esni.
De komolyan veszem a munkát, és az segít.
Másrészt annyira szeretem az embereket... hogy megvisel az egyedüllét.
Ez zeneszerzőként nehéz.
Igen. Te vagy az egyetlen,
aki nyitva hagyja a vécéajtót, mert fél egyedül.
Valóban elhisszük...
hogy az ember egy csapdában
vergődő állat? A saját mohóságának és ostobaságának áldozata...
Vagy hiszünk valamilyen felsőbb hatalomban, vagy nem.
Amíg én hiszek benne...
és nyilván ezért szeretem az embereket,
akkor abban is hinnem kell,
hogy a lelkem mélyén valahol megtalálom a kiutat.
Figyelem, szopránok!
Magukon a világ szeme!
A 44. ütemtől vegyük a „Make our garden grow,
make our garden grow”-tól az a capelláig!
És feltétlenül tartsanak szünetet,
hogy megüssék a magas hangokat!
- Nem, ez... - Azt jelenti: „Haldoklom, és sérvem van.”
Ősi chilei mondás.
Hiába kerestem, nem találtam rímet.
- Felébreszt... - Mert anyád Rovno Guberniából jött.
Az éjszaka közepén, muszáj volt.
- Ez a chilei mondás jutott eszébe. - Mély álomból ébresztettél.
Pontosan ezt mondta.
Az összes spanyol rész Felicia műve.
Szerencsénk, hogy itt van, és segít a kiejtéssel.
Igen. Bocsánat...
kerestem Rovno Guberniát Voltaire műveiben de nem találtam.
Mert én találtam ki.
Na lássuk, hogy tetszik!
- Lássuk csak! - Csodás!
Szép, igaz?
- Tessék! - Kösz.
Na, gyerünk!
Lenny, mit vigyek?
Hozd azt a jó nagy zsák kutyatápot!
Ó, te jó ég! Köszönöm.
Ott van Jamie.
Rám fér egy ital.
Várjatok csak, milyen belülről. Gyönyörű, ugye, Harry?
Ez életem legokosabb vásárlása.
Imádom ezt a helyet, életem legokosabb...
Apu!
Szervusz, szívem!
Menj csak nyugodtan! Arra!
- Ez Felicia ötlete volt? - Semmi közöm hozzá. Ő is festette.
- De szép! - Lenny!
- Mi az, drágám? - Találkoztál Jamie-vel?
- Még nem. - Nem?
Nem.
- Miért, itt van? - Igen.
- Nagyon felzaklatta valami. - Mi zaklatta fel?
Hallott dolgokat.
- Mi? - Hallott dolgokat.
- Milyen dolgokat? - Rólad, drágám.
Miket hallott?
Nem tudom. Az egész nyarat a Tanglewoodon tölti.
Képzelem, miket hallhatott.
Mit mondtál neki?
Drágám, ez nem az én dolgom. Beszélj vele te!
Elég nagy már, nem?
Az teljesen mindegy. Kértelek, hogy légy diszkrét.
Abban a korban van, hogy már tudhatja, és joga is van tudni.
Drágám, ő nem tehet semmiről.
- Én döntöttem így. - Nem, együtt döntöttünk.
Nem te egyedül.
Nehogy elmondd neki az igazat!
Jamie bébi!
- Újra itthon! - Micsoda fogadtatás!
Hát szia!
- Szia! - Szia!
Erre nem számítottam.
- Csak nem egy új dal készül? - Olvastam. Naplót írok. Jól utaztál?
- Láttad Tommyt? - Igen, integetett.
Gondoltam, örülsz neki. Itt tölti a hétvégét.
De jó!
Vág az esze a fiúnak. Résen kell lennem. Anagrammákban zseniális.
Helyes fiú.
Anyád mondta, hogy nagyon...
felzaklatott, amit rólam hallottál
a Tanglewoodon nyáron.
Jobb lett volna, ha nem mond semmit.
- Jamie... - Nem nagy ügy.
- De nagy ügy, mert téged zavar. - Nem.
Beszéljünk róla!
Anyáddal már megbeszéltük, és... megígértem neki, hogy veled is tisztázom.
- Én... - Hogy világos legyen számodra,
miről van szó, mi történhetett...
- Az irigység a legjobb szó rá. - Mi?
Irigység.
Amikor
a Curtisre jártam, volt egy fiú...
Rendesnek tűnt. Aztán hozott egy pisztolyt, hogy lelőjön,
mert irigy volt a zenei...
tudásomra.
A zenei tudásodra.
Ezért majdnem képes lett volna ölni.
Rodziński volt a New York-i Filharmonikusok vezető karnagya.
Isten leszólt neki, hogy vegyen fel.
A fiú meg akart fojtani a próbán.
- Emlékszem. - Irigységből.
Nem tudom, mi történt, vagy hogy ki, mit mondott és hol,
de úgy érzem, hogy csakis irigységből mondhattak dolgokat.
Irigyek arra...
bármi is az, amit csinálok,
és ez mindig is mérgezte az életemet, sajnos már a tiédet is.
Remélem, ez segít.
Szóval nem igaz?
Nem, szívem.
Köszönöm...
hogy elmondtad.
Megnyugodtam.
- Menjünk be! - Mi...
Milyen színű?
Ez itt...
Ez három teljesen egyforma árnyalatú piros.
Nem is egyforma!
Ez elvileg kék.
- Megpróbálom... - Kék...
Akkor senkit sem érdekelnek az anagrammák?
Az egy minta.
- Ez most egy körömszalon. - Művészi.
Nézd, egy kis kocka!
Gondoltam, jó ötlet meghívni hétvégére.
Jamie élvezi a társaságát.
- Jamie? - Te is szereted, nem?
De.
- Ha valami rosszat tettem, szólj! - Nem.
Nem értem, hogy miért pont Jamie-t mondod...
Miért Jamie-re hivatkozol, hogy ő szeret vele...
Tommy kimondottan közvetlen és rendkívül intelligens...
akárcsak a lányunk.
- Jó. - És...
- Nem, nem azt mondom, hogy... - De igaz: én is élvezem a társaságát.
Nem akarom úgy beállítani, hogy Jamie miatt hívtam ide.
- Nyilván nem. - Persze.
Csak azt mondom, hogy ez az egyik oka.
- De nem hívom ide többször. - Ugyan!
- Teljesen félreértettem a dolgot. - Nem.
Félreértettem.
Nem is erről van szó, hanem...
- Miről van szó? - Semmiről.
Jól van.
Akkor jó így?
Igen?
- Igen. - Jól van, drágám.
Majd én. Na jó.
- Mi az? - Semmi, csak... azt hittem, beszélgetünk.
- Beszélgetünk. - Nem.
- Bocsánat, azt hittem, végeztünk. - Dolgod van.
Nem, csak már nagyon szeretném befejezni.
Hát fejezd be, senki nem akadályoz benne!
Hol van mindenki? Itt vannak.
Figyelem! Szeretnék bejelenteni valamit!
Befejeztem a „Mass”-t.
De jó, apa!
Hova rohan anyu?
Julia, ki hagyta Snoopyt az előszobában?
Szia, Brian! Alex!
Ki hagyta... magára Snoopyt az előszobában?
- Ki hagyta magára Snoopyt? - Én. Bocs, apu.
Ez az ő napja.
- Elkezdte enni a... - Apa, figyelj már rám!
- Mennyi? - Ne!
- Muszáj folyton erről beszélni? - Mennyi?
- Mi? Ne haragudj. - Egy nő...
Késtél, tegnap volt hálaadás.
Tudom. Harry ott tartott. Muszáj volt...
Nina kiborult.
Pedig nem úgy néz ki.
Hallottad, hogy üvöltözött egy vadidegen nő miatt?
Akkor végre eljött!
- Meglepetésnek szántam... - Apa!
Hogyne. Köszönöm, Julia.
Nina nem a nő miatt dühös, hanem azért, mert majdnem nem jöttél el.
- Nem tudtuk, jössz-e. - Boldog hálaadást!
- Mike, maradjon! - Köszönöm.
- Le kell mennem. - Kísérd le!
- Jöjjön, Mike! - Köszönöm.
- Kér rágcsálnivalót? - Nem, köszönöm.
Boldog hálaadást!
Drágám!
Hirtelen azt hittem...
- Szép kis húzás volt. - Tessék?
- Szép kis húzás volt részedről. - Hogy érted?
Drágám, kitetted az ajtó elé a párnámat, a papucsomat,
a fogkefémet, a fogkrémet, és azóta sem láttalak.
Megértem, hogy haragszol rám. Jesszus! De azért...
ne veszítsd el az eszed!
Van egy chilei mondás,
hogy soha ne állj szaros madár alá.
Én meg itt élek
a kurva madár alatt
olyan régóta, hogy az már röhej.
Szerintem...
hagyod, hogy a bánat...
Ugyan már!
- Hadd fejezzem be! - Semmi közöm hozzá...
- Hadd mondjam végig! - Nem!
- Hagyod, hogy a bánat legyűrjön. - Ez nem rólam szól.
Ez rólad szól, hát élvezkedj!
Te akarsz kialvatlan, depressziós és beteg lenni.
Hogy kibújj a kötelességed alól!
- Milyen kötelességem? - Amit kaptál!
- A tehetséged! - Ne!
- Ugyan! - Jó ég!
Ez a tehetség teher. Tudod, mekkora?
- Óriási teher szeretet színlelni! - Ez az igazság.
Mert úgy szereted a embereket, és ez a nagy szeretet
bonyolítja az életed.
- Pontosan. - Ébresztő! Vedd le a szemüveged!
Tele vagy gyűlölettel, csak gyűlölet és harag van benned!
Rengeteg mindennel kapcsolatban. Ez hajt téged. A mély, zsigeri düh.
Nem az emelvényről vezényled nekünk a zenét,
ahogy szokás, hanem a képünkbe dörgölöd!
Hogy merészeled?
Hogy mennyire, azt sosem fogjuk megérteni, és olyan könnyedén teszed,
hogy azt reméled, mélyen, legbelül pontosan érezzük,
mennyivel kevesebbek vagyunk.
A te bajod.
- Az önhittséged... - Üdv a klubban!
Csillogó szemű fiúkkal hetyegsz, akiket Harry gyűjt be neked
azzal az ürüggyel, hogy intellektuális partnerek, és te vagy a „tanítómesterük”.
Az én szívem legalább nyitott.
Még van képed ezt mondani!
Elfelejted, hogy négy évig
gondolkoztál azon, hogy feleségül vegyél-e?
- Bizony. - A rólad alkotott képbe?
Mint a Chamberlain-filmben:
„Hogy versenyezzek a férfival, akinek hiszel?”
Dick segített túlélni a bizonytalanságodat!
- Dick Hart, Richard Hart! - Igen.
- Aki kurvára halott. - Szeretett!
- Halott. - Szeretett!
Ő már hulla, és én vártalak a kórház előtt,
mint egy hülye, mert nem voltam tisztában az igazsággal!
A te igazságod kibaszott hazugság!
Teljesen elszívod előlünk az életerőt, hogy esélyünk se legyen
önállóan élni vagy lélegezni!
Az igazságod tesz bátorrá és erőssé,
minket meg megfoszt minden bátorságtól és erőtől!
Rettenetesen kimerítő, Lenny!
Kimerítő szeretni és elfogadni valakit, aki nem szereti magát!
Ezt az egy igazságot tudom rólad!
Ha nem vigyázol, magányos, vén buzeránsként fogsz meghalni.
Anya! Apa!
- Apa! - Anya!
- Itt van Snoopy, gyertek! - Gyorsan!
Anya, lemaradsz Snoopyról!
- Mit csináltok ott? - Óriási!
Ezer éve bent vagytok!
- Apa! - Igen?
Gyere!
Megyek.
Helló!
Hogy vannak?
Helló! Üdvözlöm!
Csodás! Helló!
Azt szeretem
ezekben a csütörtöki próbákban,
hogy megoszthatjuk a gondolatainkat a zenéről.
Köszönöm, hogy eljöttek, és szép estét!
Ma Sosztakovics 14. Szimfóniájának 135. Opuszát elemezzük.
Ezzel a művel kapcsolatban rájöttem...
Talán morbid, bár nem hinném,
...arra,
hogy, ahogy közeledik a halál...
egy művésznek
minden féket ki kell engednie.
És egy művésznek
kötelessége alkotni, bármennyi ideje is van hátra,
méghozzá teljes szabadságban.
Ezért...
magamért kell megtennem,
nekem kell élnem...
a hátralévő életemet, bármilyen rövid vagy hosszú adatik meg,
úgy, ahogy én akarom.
Egyre többen vagyunk így manapság.
Belzebubka szomjas egy enyhe rumra
Itt helyben a hotelben
Hova Perszephoné érkezett
Kék vízen, tengeren a szín csak ékezet
Megrázta nagyon a szolgát
Lábakélt lávaként áradt meg
Bömbölt a táj és a víz És a víz kék színű hatalma
Ha Belzebub győz Azonnal rum kell neki
De nem hozta ki !
És ennyi! Köszönöm. Felvettük.
Istenem, ezt nevezem gyors szájmozgásnak!
- Édes vagy, Colin! - Tessék!
Megcsinálnám még egyszer.
- Semmi akadálya. - Ha nem baj.
Ha tudod, tartsd kicsit mélyebben, akkor jobb a tempó.
Mélyebben. Túl magas volt.
Legközelebb a 44. ütemnél kezdem.
Az ütőhangszerek lehetnének picit halkabbak.
- Fáj még a fejed? - Nem vész. Cynthia!
Tudják, hogy csak idő kérdése, és te fogod rendezni?
Már megtörtént. Tegnap még más színű volt a szőnyeg.
- Igazam volt a szőnyeggel! - Egyetértek.
Elfelejtettem, mennyire szeretek dolgozni.
- Majdnem kész. - A foglalás várhat.
- Olyan jól szórakozom! - Várj!
Azt hittem, ma este én viszlek el.
Ne aggódjatok miattam! Jól vagyok.
- Nincs egy szabad percem sem. - Azért van.
De jobb a helyzet, igaz? Ugyanis...
- Jövő héten elővetítik a Poor Murderert? - Ne is mondd!
Aggodalomra semmi ok!
Csak minél többet akarok belőled.
A tiéd vagyok.
Mit kezdtél el mondani?
Azt, hogy...
- Miről is beszéltem? - Nem tudom.
Talán azt mondtam, milyen jóképű itt mindenki.
Jó sok hombres van itt!
Friss hús? Így hívjuk őket.
Friss hús mindig jöhet.
Szereted a friss húst.
- Imádom a friss húst. - Tudom.
- Harry, ezt... - Igen?
- Szippantsd onnan! - Jó.
- Sikerült? - Profi.
A orrodból hullik rám, bassza meg!
Semmi baj. Itt van, vedd el!
Tessék! Majd én tartom.
- Lenny... - Kösz, nem.
- Bocsánat... - Semmi gond, kösz.
Jerrynek igaza van, egy kapcsolatnak nincs jövője,
ha szállodákban éled az életed.
- Ne idegesíts fel! - Figyelj!
Nem akarlak, szívem, csak...
azért hívtalak, hogy megkérdezzem, mit tervezel hétvégére.
Pár nap múlva utazunk haza.
Mind együtt lehetnénk Fairfieldben. Csak anyut unszold egy kicsit!
Ki az a mind?
Nem, én...
Azért ő nem szörnyeteg.
Kimondottan sziporkázó...
kellemes fiatalember. A kis zseni manóm. Még csak nem is a zsánerem.
Apa, kérlek, ne!
Ne velem beszéld meg ezeket!
Szívem...
te vagy a mindenem.
Annyira szeretlek, Jamie... Szeretlek.
Tudom.
Majd megint beszélek anyával.
Jól van, apa.
Nem tudom, láttad-e, de nagyon jó kritikát kaptál a New York Timesban.
- Tényleg? - Eltettem neked. Gondoltam...
Nem akarom elolvasni.
Feszengek az ilyesmitől.
De aranyos vagy, köszönöm.
- Rendben. - Milyen volt a hétfő este?
- A hétfő... Arról inkább ne beszéljünk! - Várj!
- Mi történt hétfő este? - Semmi.
- Anyádnak van egy lovagja. - Nincs.
Tényleg? De, könyörgök, tudni akarom!
Úgy érzem, hogy bőven elég neked apád viszonya.
Nem, teljesen felesleges.
De ha már apádról van szó,
két előadásom lesz hálaadáskor, szóval én a színházban leszek, te meg apáddal,
Ninával és Alexszel a lakásban. Nina miatt tartsuk fenn a normális élet látszatát!
Szerintem ez nem normális.
Nos, erre nem tudom, mit mondjak.
- Rohanok, Alexanderrel találkozom. - Ugyan már!
Tényleg. Biztos van mit megbeszélnetek.
Ne csináld!
Kettesben megbeszélhetitek.
Nem így csináljuk.
A felnőttek nem így csinálják.
- Tényleg találkozom Alexanderrel... - Nem, szívem!
Így nem mehetsz el! Nézz a szemembe!
Látom, hogy haragszol, és így nem válhatunk el!
- Nem haragszom. - Nem hiszem el.
Várj!
Nem vagyok rád dühös, anya.
Rémesen hazudsz!
- Legalább nem okozok csalódást! - Ez igaz.
- Már itt sem vagyok. - Ne!
- Majd piszkálom. - Szeretlek.
Még meg se nézte az előadásodat. Majd dicsérlek.
Csodás!
Na mesélj szépen a lovagodról!
Ja, igen, a lovagom...
Szóval...
Nagyon vártam, mint tudod.
- Nagyon vártam, mint tudod. - Tudom.
- Ebéd volt, nem vacsora. - Hol?
Café Carlyle, semmi flanc.
Kicsit izgultam, bevallom, és persze ő is.
Az ebéd felénél odahajol hozzám,
és megkérdezi, hogy elárulhat-e egy titkot.
- Nagyon tetszik neki valaki. - Nyilván.
Mosolyogtam, elpirultam, és nógattam, hogy mondjon többet.
Odavan Mendyért,
és kérte, hogy mutassam be őket egymásnak
- Mendy Wagert? - Bizony.
Ne lepődj meg! Mendy nagyon jóképű férfi.
- Felicia... - Ott ültem...
elpirulva, ábrándos tekintettel, és...
Nos...
úgy tűnik, ilyen az én zsánerem.
Figyelj...
tudod, hogy Lenny szeret téged, tényleg.
Csak hát... férfi. Ráadásul rosszul viseli, hogy öregszik,
és nem tud teljesen egyvalami lenni.
Nem találja... az utat.
Mindig is tudtam, hogy ki ő.
Egyébként felhívott.
És?
Szeretne pár hetet Fairfieldben tölteni.
- Más volt. - Felicia!
Nem, csak...
Nem mentegetem magam. Nem ő a hibás.
- Felicia! - Nem...
Az önhittségem az oka,
mert gondoltam, beérem azzal, amit ő adhat.
Vicces, mert még a saját gyerekeimet is
sajnáltam, hogy úgy ki vannak éhezve a szeretetére.
Mintha az lett volna a homlokomra írva:
„Nekem nem kell semmi.”
És...
nézd, mi lett belőle!
Ki nem volt őszinte?
Hiányzik...
az én drágám.
Van még kérdés?
Bravó!
- Csodás volt! - Drágám, miért jöttél?
Nem gyűlölsz... Nincs a szívedben gyűlölet.
- Mr. Bernstein, kérem, jöjjön! - Remek!
- Leülsz? - Igen.
A te vérnyomásodat kéne megmérni.
Semmi bajom.
Tudod, hogy Betty jön vacsorára?
- Nem. - Jön.
És Mendy is, szóval jó lesz.
Julia vesz édesköményt, mert Betty szereti.
Jöjjön!
- Jó napot! - Hogy van?
Úgy néz ki, hogy a bal mell jobb oldalán van egy daganat,
aminél lehet tüdőáttét is.
A daganat méretét tekintve
a teljes emlőeltávolítást javaslom,
az alatta lévő izom- és mirigyállománnyal együtt,
továbbá tüdőbiopsziát is végezni kell,
hogy kiderüljön, van-e áttét.
Akár már jövő hét elején is sor kerülhet rá.
Jó.
De én... Drágám...
- Új darabom lesz. - Nem baj.
- De szólnom kell nekik... - Én szólok.
Gyorsabban felépül, mint gondolná,
egy-két hetet kellene csak kihagynia.
- Ez nagyszerű! - Aztán már azt csinálhat, amit akar.
Honnan tudjuk, hogy az egész rákot eltávolították?
- Nos... - Hogy semmi se maradjon.
Ebben nem alkuszunk meg a színdarab miatt...
Az egész daganatos területet eltávolítjuk.
De a tüdő vizsgálata még hátravan.
Mennyi idő a biopszia?
Csak pár perc, és még altatás alatt lesz a műtét miatt.
Akkor...
egyszerre csinálja?
Igen, egyszerűbb az emlőműtét után elvégezni a tüdőbiopsziát.
Köszönöm. Köszönök mindent.
- Tudom... - Tudom.
- Ez nevetséges.
Nyugodj meg!
Nevetséges vagyok.
Minden rendben, drágám!
Nem mondanám.
- Drágám! - Köszönöm.
- Drágám, sétáljunk egyet a parkban! - Igen?
Jó?
Levegőzzünk!
Jó.
- Istenem! - Jól vagy?
Igen.
- Csak fáj a térdem. - Van egy ötletem.
Jaj, ne!
Csak nem egy öngyújtó?
Magánügy!
Gondoltam egy számra.
- Nem tudom. Kilenc. - Nem.
- Öt. - Nem, gondolkozz!
Igyekszem.
- Kettő, drágám. - Kettő.
Kettő.
Mint mi.
Egy pár.
Két kis kacsa a tóban.
Dőlj rám, drágám!
Ez az! A teljes súlyoddal. Jól van.
Hajtsd hátra a fejed! Ez az!
Jól van, kedvesem.
Sziasztok, drágáim!
Szia!
Szépségem!
Hiányoztál.
Nagyon hiányoztál.
Anya! Jól vagy?
Igen.
- Drágám! - Szörnyű volt az ide út?
Persze. Ez vezetett.
- Ne! - Ennél keletebbre nem is jöhettünk volna.
Tudod, hogy gyűlölök vezetni.
Bárcsak előbb jöttem volna! Szükséged...
Szükséged van valamire?
Tehetek érted valamit?
A dauert felejtsd el egy életre!
Én is ezt mondtam.
Ramone azt mondta, csodás.
Az nem kifejezés!
Hol van Lenny?
Nem tudom. Biztos alszik.
Emlékszel...
arra a barmicvóra, amire elrángattál Alexander egyik barátjához?
- A kis... Igen. - Emlékszem.
Azzal a...
Hogy is hívják?
- Feldman. - Igen!
Szóval ott vagyunk, és persze a drága Feliciánk mellé ültetnek.
Gyönyörű, mint mindig. Pechemre persze.
Lenny körülbelül tíz kilóval kevesebb.
Bronz barnára van sülve, tetőtől-talpig fehér szerelésben,
még fehér lakkcipő is van rajta, persze zokni nélkül.
Az en vogue volt akkoriban.
Nem igaz.
Egy idő után Lenny feláll
abban a fehér szerelésében,
és elindul az emelvényhez.
Igen.
Semmi baj. A...
- Lenny a fehér öltönyben. - Igen.
Teljes fehérben van és...
szóval...
odamegy az emelvényhez, hogy...
- Szerintem nem kérték, hogy beszéljen. - Nem.
De...
húsz percig tartott, hogy az asztalunktól eljusson oda,
mert minden asztalnál megállt csevegni,
és végül egy riadt fiúhoz ért.
Felicia akkor odahajolt hozzám,
és fapofával közölte:
„Most már menyasszonyunk is van!”
Feltámadt.
- Tyűha! - Produkció!
Vigyázz, Jamie!
Majd beszélünk.
Rendben, viszlát!
Szeretlek.
Nem akarok több látogatót.
Nem kell több. Lefekszem.
Jól van.
Igen, azt le kell fújni.
Hát...
Nem megyek el.
Szó sem lehet róla.
Tizenöt éve dolgozom a zenekarral, megértik.
Nem, szó sem...
Nem hagyom itt, Harry. Oldd meg!
Igen.
Persze, jól vagyunk.
- Vécézel? - Nem, nem tudok.
- Akkor igyál vizet! - Próbálok.
Jesszusom, állandóan fázom!
Nem, nem kell segítség!
Nem kell segítség!
Eressz el!
Feküdj be mellém! Nem kell ez a felhajtás.
- Jó így a párna? - Jaj, ne! Hát persze!
- Feküdj le! - Jó.
Bocsáss meg!
Tudod...
az a legfontosabb...
hogy törődjünk másokkal.
Kedvesség.
Tíz perccel múlt fél. Bevetted a gyógyszered?
- Nem akarom... - Hogy állsz a fájdalommal?
Azt mondta, hogy ne szedjem.
- Ki? - Arkell.
Drágám...
Nem Arkell az orvosunk, hanem Kruger... Bernard.
Arkell régebben volt.
Persze, nem tudom, miért...
Jobb lenne bevenni a gyógyszert. Mennyire fáj?
Jól vagyok.
- Nem fáj? - Nem.
Ezután vedd be a gyógyszert, jó?
- Jól vagy, drágám? - Csak koncentrálok.
Nézzétek, mit találtam!
Mi az?
- Ha már gyerekkori emlékek... - Igen.
- Jó ötlet. - Sokkal érdekesebb.
- Igen? - Tedd fel!
- Emlékszel erre? - Persze.
- Igen? - Na és mi?
- A táncra is emlékeztek? - Nem.
- Neked szörnyen... - Hogy is volt a tánc?
Szörnyen táncoltál.
A sínre ült egy majom, aki nem kel fel
Itt baj lesz, a majom kampec
Egy jó csónak égbe viszi, nincs kecmec
Vastaps, vastaps
Gyerünk, taps!
Gyertek ide!
Gyertek!
Gyere! Gyere már ide!
Gyere! Nem hallod?
Menjünk be!
Hol van a beteg?
Megjött a doktor úr. Jó napot, nővér!
És...
Szeretlek.
Érzem a szagod...
tonhal...
és cigi.
Lebuktam.
Förtelmes.
- Jó így? - Igen.
Hozd a bőröndöket!
Ennek a darabnak az a lényege, hogy egybeolvadjon.
Nemcsak az üstdob hátul, hanem a hegedűk is elöl.
Együtt kell lélegezni.
Előbb azt kell elérni, utána jöhet a többi.
Segítek, csak nyugodtan!
Itt vagyok. Majd instruállak.
- Rendben? Rajta! - Rendben.
William, mindenki!
A 311. ütemtől!
Egy, kettő, három!
Na jó. Bocsánat!
Bocsánat!
Most már világos,
hogy fokozatos lassulás van a koronáig...
Igen, de még mindig nem...
Semmi baj, együtt vannak. Mi jön utána? Mit csinálsz?
Mert ők nem tudják. Hogy szállnak ki? Csörgedezve...
vagy csepegtetve? Mi lesz?
Ez lesz.
Szivárogtatva, mert úgy hangzik.
Korona.
- Az előző ütem. - Az előző ütem.
Egy, két, há!
Nem, ez nem világos.
Én sem éreztem.
Még egyszer! Bocsánat.
Talán én...
Jó, nagyon ügyes!
De az még mindig egy ütem.
Megmutatom, hogy mit szerettél volna.
- Szólj, ha tévedek! - Jó.
Kérdés, hogy hova szeretnéd, hogy eljussunk, és akkor...
leintés és felütés.
Negyedek. Szerintem erre gondolsz.
A korona előtti ütem.
- Ugye? - Igen.
Eltaláltam? Mit csináltam?
Ezt csináltam.
Ez most nekem vagy neked szól? Még!
Még!
Nagyon jó!
Kezdd innen! Köszönöm.
Kíméljétek!
Ha a nyár nem dalol benned, akkor semmi,
ha semmi nem dalol benned, muzsikálni sem tudsz.
Ezt mondta nekem,
amikor rossz hangulatban voltam.
Ezt az Edna St. Vincent Millay-verset mondta,
ami felkerült a Songfestre.
De a nyár még mindig dalol bennem.
Nem olyan erősen, mint régen...
és ritkábban...
de azért dalol.
Különben már rég bedobtam volna a törülközőt.
Van még kérdés?
JAMIE-NEK, ALEXANDERNEK ÉS NINÁNAK
A feliratot fordította: Heltai Olga