„O operă de artă nu răspunde la întrebări, ci le provoacă,
iar înțelesul său profund se găsește
în tensiunea dintre răspunsurile contradictorii.”
Leonard Bernstein
Mereu sună mai bine la pian, nu știu de ce.
Ca să...
îți răspund la întrebare, da, o port în mare măsură cu mine.
Am văzut-o deseori trebăluind prin grădină.
Julia Vega jură că e în capul scărilor dimineața,
când coboară să spele rufele.
Se asigură că separă albele de colorate.
Copiii noștri sunt invidioși, fiindcă ei n-au văzut-o.
Mi-e...
Mi-e foarte dor de ea.
Alo?
Da.
Sigur că da.
Da, știu asta.
Poți să aștepți un pic?
Ce veste proastă! O să-și revină?
Nu, înțeleg.
Nu putem repeta?
Da.
Bine.
Îmi faci rost de trei bilete pentru azi?
Da.
Bine.
Bine, mulțumesc.
Ai reușit, băiete!
- Bellissimo! - Da.
Ai dormit?
Nu. „Manfred” începe pe pauza din prima măsură,
iar tu n-ai aranjat o repetiție.
Ți-am spus că dirijezi.
Nu, ai spus că e posibil.
Bună ziua!
United States Rubber Company vă invită la Carnegie Hall,
la un concert al Orchestrei filarmonice din New York,
director muzical, Artur Rodziński.
Bruno Walter, care trebuia să dirijeze azi, e bolnav,
astfel că e înlocuit de un tânăr american,
dirijorul-asistent al Filarmonicii, Leonard Bernstein.
Ați fost martori la un concert istoric.
Această interpretare fantastică a fost transmisă în toată lumea.
Mă simt obligat să spun că maestrul Bernstein
a fost sunat azi, la 9:30,
și i s-a spus că o să dirijeze.
- Prima oară după mulți ani... - Fără repetiții.
Fără repetiții.
Dar iubește muzica, n-are nevoie de repetiții, o simte în suflet.
După mulți ani în care și-a dorit asta,
a reușit și sunt foarte mândru.
Carnegie Hall și New Yorkul se mândresc cu tine.
Leonard Bernstein!
Mulțumesc.
Nu-mi amintesc nimic după pauza pe prima măsură.
N-am mai știut de mine. M-au trezit aplauzele publicului.
Să nu ne încurce asta! Suntem pe val.
Vreau să coregrafiez segmentul cu dansatorii în Cincinnati.
Jerry, iubesc muzica. Ți-am spus asta.
De cum compun ceva, înregistrez și-ți trimit.
Baletul pe care ți-l compune?
Cu trei marinari puși pe harță, aflați în permisie?
- Exact. - Nu te certa cu el!
E un tânăr remarcabil. Scrie și aici!
„Bernstein e maestrul partiturii.
Tânărul dirijează un program dificil...”
Lângă articolul despre bombardarea Poloniei de către Hitler.
Intră, e deschis!
- Scuze, domnilor... - Nu, preferă ușa deschisă.
Isaac, îl știi pe David, iar el e Jerry Robbins.
- Salut! - Salut! Trebuie să coborâm.
- Ai întârziat. - Lucrez la partitură...
- Rodziński vine mai devreme. - E aici?
- Cobor imediat. - Isaac!
Nu uita că vedeta ta e compozitor.
Învăț să fiu mai blând.
- E perfect. - Mereu sunt prea zelos.
- Mă entuziasmez. - Da.
Mi-ai pus picioarele în brațe. Sunt derutat.
Nu știu ce-i cu mine. E prea mult.
- Cred că... - Prea mult pentru un om.
- De la pata de pe piele? - Nu.
E prea mult. Sincer, David.
N-o să mai ies din apartament.
- Sincer. - Așa să faci!
Dragă Jerry,
îți cer scuze pentru înregistrare.
N-a fost groaznică, dar nici foarte bună n-a fost.
Mă uit epuizat pe partitură și totul e în regulă până la numărul trei,
când intervin contrapunctele la două piane.
E o harababură acolo.
E greu de reprodus cu două piane, deci cu orchestra o să sune mai bine.
Scuze pentru greșeli!
Dar a fost vina lui Aaron Copland.
- A fost numai vina mea. - E chiar aici.
- Nu-i adevărat. - În fine...
Te las să te descurci, dle Robbins,
să văd cum dansezi pe muzica asta.
Transmite-le salutări tuturor și...
Sper să-ți placă. Baftă, Jerry!
Trebuie să plec la repetiție.
- Mă ocup eu. - Da?
- Da. - Ești grozav!
E jos, dar tot o să întârzii.
- Pune-mi o vorbă bună la Rodziński! - Bine. Dar nu-s preferatul lui.
- Te iubesc! - Și eu.
Încerc să mă controlez
Dar mă ia valul
Încerc să par detașată și rece
Dar mă ia valul
Mă ia valul
Te ia valul Pur și simplu, te ia valul!
Când mă duc la film
Și văd actorii jucând o scenă
Încep să mă gândesc Că ce se întâmplă e real
Trebuie să protejez fata
Ticălosul n-o respectă
Sar în apărarea ei
Și rup ecranul cu pumnul!
Mă ia valul
- Îl ia valul - Ne ia valul
Ne ia valul!
Genial, dar nimeni de față nu știe
că și-a chinuit sora până a devenit soprană,
interpretând multe opere în copilărie.
Să vă fie învățătură de minte tuturor!
Bună! M-am gândit eu că o să vii. Ai fost pe la toate petrecerile.
Ai cunoscut gașca?
- Nu. - Betty și Adolf sunt grozavi.
- Bună! - Bună!
Ellen. Sigur v-ați întâlnit pe la vreun studio.
Bună, Felicia!
Mi-a scăpat cineva?
Doar pianistul.
Tu n-ai nevoie de prezentări.
- Bună! Eu sunt Lenny. - Bună! Felicia.
Bernstein, ca pe ea.
Montealegre.
Montealegre?
- Montealegre Cohn. - Cohn?
Montealegre Cohn.
Ce alăturare interesantă de cuvinte!
Ai acel aer
Acel aer care mă face neputincioasă
Tu și felul tău De a mă privi peste masă
Provii dintr-o familie aristocrată europeană din partea mamei,
tatăl tău e evreu american, iar tu te-ai mutat în Chile...
- E uimitor că-mi amintesc. - Așa e.
Nu înțeleg cum.
Te-ai dus în Chile pentru afacerile tatălui.
Acum te-ai stabilit la New York și studiezi...
pianul, dar, de fapt, studiezi actoria.
E nevoie de versatilitate pentru a juca personaje variate.
Concluzia mea
e că îmi semeni foarte mult.
- Cum așa? - A trebuit să aduni
toate bucățelele din tine, răspândite în aceste peisaje diverse
și să creezi persoana autentică aflată în fața mea.
În ce fel semănăm?
- M-ai întrebat, ți-am spus. - Bine.
- Evreu ortodox rus. Din Boston. - A mai ascultat cineva.
- Părinți imigranți. - Da.
Tatăl tău și-a construit afacerea. Ai studiat Talmudul, apoi la Harvard.
- Școala Curtis... - Institutul.
De muzică din Philadelphia.
Te-ai instalat la New York, unde compui și dirijezi.
Sub masca unui pianist atras de această Mecca artistică,
fugind de originile puritane, ca tine.
Cred că familia ta te-a susținut mai mult.
Tata își imagina că o să cânt la colț de stradă pe câteva copeici,
era disperat să intru în afacerea familiei.
- Ce afacere? - Produse de păr Samuel J. Bernstein.
- Serios? - Da.
Așa că am devenit un amestec de accente, atitudini și perspective,
un amestec care-mi permite să fiu multe deodată.
De asta noi doi rezistăm și supraviețuim,
pentru că lumea vrea să fim un singur lucru, iar asta e deplorabil.
Ești foarte atrăgătoare, Felicia.
Luat de val
Te-a luat valul
E prea mult. Îmi pare rău.
Așteaptă!
Repede!
Îmi place asta.
Să știi că ai multă energie.
Te urmez. Nu știu unde mergem.
N-am mai fost pe aici.
Nu mi te imaginez într-un asemenea loc.
- Intră aici! - Bine.
Pe scenă... Descalță-te!
Bine. Unde să-i pun?
În celălalt capăt!
- Tu unde te duci? - Aduc scenariul.
- Scenariul? - Da.
- Trebuie să joc și eu? - Poftim?
- Am ceva de făcut? - Poate.
Acum am emoții.
Așa și trebuie.
E minunat aici.
E minunat.
Voi citi o scenă cu maestrul Bernstein.
Mă dau în spectacol.
Maestrul Bernstein? Sună foarte pompos.
- Poftim! - Bine. Citim...
- Chiar facem asta. - Da.
- Eu sunt regele? - Da. Ăsta ți-e castelul.
Excelent!
- Deși ești regele, te topești după mine. - Da.
Așa că ai hotărât să-mi dai un trandafir alb din coroană.
Firește.
- Nu-l ai, trebuie să ți-l dau eu. Poftim! - N-am citit piesa.
- Știu. - Stai!
Poți să ții ăsta, te rog? Așa.
Dacă tot sunt regele...
și sunt îndrăgostit...
Un dar pentru mine, Măria Ta?
Foarte bine jucat!
E rândul tău.
„Cu micile pete de ceară, trandafir alb,
arăți de parcă îi dă floarea extravagant...”
Nu.
„Arăți ca ochiul...
unei luni sparte.”
Ești groaznic!
Care-i replica ta?
„Mereu te schimbi, iubitule.
Nu te-am văzut ieri.
Dar ți-am admirat calul.
E foarte frumos.
Dar nu la fel de frumos ca tine,
pentru că tu ești un balaur.
Cred că mă poți frânge în două cu mâinile tale,
la cât de slabă sunt,
precum chiciura
topită de soare.”
Nu-i mai bine așa, dră Montealegre?
Cu mai multă lumină?
- Mulțumesc, Joseph. - Joseph, îmi cer scuze!
M-am speriat. Credeam că e un păianjen, am vrut să-l omor cu haina.
Împingeți bine ușa când plecați. Se încuie singură.
Mulțumim, Joseph.
Noapte bună! Grozav! Mulțumim.
Nu mi-ai spus că e sala tatălui tău.
Așa atragi toți pretendenții?
Nu, rareori stau trează după ora 21:00.
Stai! Ai făcut o excepție pentru mine?
M-am gândit că poate meriți să fac o excepție.
Sper să nu te coste prea mult.
Cum să mă revanșez? Știu!
- Ceva nu e în regulă. - Ce?
Cum se numește personajul tău?
- Margaret. - Margaret.
- Da.
- Ești dublura? - Da.
Ar trebui să joci rolul de opt ori pe săptămână. Să fii vedeta.
- Dacă teama te împiedică... - Multe mă împiedică.
Dar nu și teama.
N-aș fi aici, în fața ta.
N-aș fi la New York dacă m-ar fi copleșit frica.
Doar că nu e așa de ușor.
Doar proștii nu cred că norocul contează, la fel ca talentul și hotărârea.
- Eu sunt exemplul ideal. - Glumești!
Dacă Bruno Walter nu s-ar fi îmbolnăvit
și Rodziński nu ar fi fost înzăpezit, n-aș fi debutat.
Aș preda pian unor copii de opt ani care se plâng...
S-ar fi întâmplat în altă zi.
- Asta crezi? - Știu sigur.
- Serios? - Bineînțeles.
Și nu uita. Tu ești bărbat.
Nu uit niciodată.
Da.
Doamne!
Bravo!
Ai fost senzațională.
Dumnezeule! Shirley, cât mă bucur că ai venit!
- I-am adus pe Richard și Lil Hart. - Nu.
Dick repetă pe Broadway cu Eva Gabor,
căsnicia n-o să mai dureze și cred că el e genul tău.
- Ce gen am? - Ca mine.
Cei indisponibili.
Minunat!
Mă bucur că ai venit.
Ador Dark of the Moon.
Încetează! Ești senzațională.
Dai un plus de valoare producției.
O joc doar săptămâna asta, dar ești amabil.
Dacă-i duce capul, îi zic drei Jones să stea în pat.
Chiar ești minunată.
- Dragule... - Mersi. Mă bucur că ați venit.
- Cu plăcere. - Mersi!
Vino la masă cu noi!
Nu pot, am tren spre Tanglewood dimineață.
Tanglewood?
Te duci la fratele meu.
- De ce te miri? - Nu mă mir, doar...
El nu mi-a spus.
Păi...
- Poate că a fost discret. - Fratele meu?
Mă îndoiesc.
- Nu, mai încearcă! - E șase.
- Nu! - Opt.
- Ești slab. - Patru...
- Nu. - Trei.
Atunci, e șapte.
Concentrează-te!
Ar trebui să mă gândesc un pic.
Gândește-te, fiindcă ți-l transmit
în clipa asta.
- Douăzeci. - Nu.
Nu.
Cât mai trebuie să facem asta?
Trebuie să clădim o conexiune foarte puternică.
Nu pot. Nu știu ce faci.
- Poate că lucrezi la o bombă acolo. - Nu.
- Sunt foarte relaxată. - Arunci totul în aer.
Tu nu ești?
- Ba da. - Chiar ești?
Da.
Nu te-am mai văzut stând nemișcat atât.
- Îți vine să te miști? - Nu.
- Bine. - Chiar deloc.
Lasă-mă pe mine!
Doamne!
- Sunt incapabil. - Așa e.
Unde să stau?
- Acolo. Nu asta! - Bine.
- Nu. - Ce are?
E cam țipătoare.
Nu mai pari așa de stângaci.
Îmi place asta.
Ador mirosul tău.
- Da? - Da.
Îmi amintește de tata.
Nu-i ciudat?
Îmi plăcea la culme
să mă înfășor
cu trenciul lui
când venea noaptea de la muncă.
Mirosul ăla mă îmbăta.
Mereu l-am asociat cu ideea de siguranță.
Ce frumoasă e! Spune-mi despre ea!
- E minunată. Extraordinară. - Da.
- Și... - Unde v-ați cunoscut?
La o petrecere, la Claudio Arrau.
Felicia, ești actriță?
- Una genială. - Da, sunt.
- Sigur că ești. - Sunt. E incredibil, dar eu sunt.
- El nu e. - Sunt oribil.
- Sunt. - Am dat o probă în LA.
- A ieșit groaznic. - Slab actor!
M-au trimis la Hollywood, m-au filmat
și au spus: „Mulțumim, poftim un bilet dus către New York!”
- Nu! - Chiar că da.
Era student în prima noastră vară aici, iar acum...
toți îl iubesc ca profesor.
Și n-ai loc să arunci un ac când dirijează orchestra studenților,
e plin ochi.
- Pentru că-i iubesc mult. - Și ei te iubesc.
Ce s-a întâmplat cu Filarmonica din Rochester?
- M-au refuzat. - Da, știu.
Au zis că petrec prea mult timp în Boston cu tine.
- Ăsta e motivul? - Așa cred.
Hai să discutăm despre „Our Town”, dacă...
Fugi la Hollywood?
- Pierzi timpul cu musicaluri... - Promit că o să renunț.
Lenny, ai un har, ești responsabil pentru el.
Ar putea fi primul mare dirijor american.
Dar trebuie să trăiască
în așa fel încât, când iese pe scenă să dirijeze orchestra,
să-și poată spune sincer: „Viața și munca mea sunt impecabile.”
Și numele...
Un Bernstein n-o să primească o orchestră.
Dar un Burns?
Leonard S. Burns.
- O să mă mai gândesc la asta. - Distram oamenii în trenul de Moscova.
Când ajungeam, trebuia să mă întorc imediat,
pentru că eram evrei și n-aveam voie să locuim acolo.
N-am văzut orașul.
Nici măcar o dată.
Dar am cântat.
Vreau să le văd.
Ce anume?
La ce vrea maestrul Koussevitsky să renunți.
Muzica pe care ai compus-o.
- Chiar vrei? Nu putem pleca. - Da.
Ba putem.
Incredibil!
De ce ai renunța la așa ceva?
- E minunat! - Nu e muzică serioasă, nu?
Ce înseamnă asta?
Înseamnă...
Crede că aș putea fi primul mare dirijor american.
Asta îți dorești?
Îmi doresc multe.
New York, New York!
Un oraș pe cinste!
Cum te simți?
Cred că e mai bine.
Pot să-mi așez capul așa?
- E jenant. - Nu.
- Parcă dacă n-aș...
Dacă nu respir, nu mă doare.
Doar... Nu.
- Așa e de fiecare dată. - Când ce?
- Cum adică? - Când sunt într-un pat
- ...cu care nu-s obișnuit. - Înțeleg.
- Tu ai sugerat asta. - Nu știu ce-ai vrut să spui.
- Eu doar... - Doamne!
- E partea de jos a coloanei... - Iei pastile?
- Iau o mulțime de pastile. - Știu, dar iei pastile pentru asta?
Of! Îmi pare rău.
Bietul de tine!
- E mult mai bine pe jos. - Da.
Mult mai bine. Mersi. Excelentă idee!
Ai pus și pernele.
- Chiar îmi porți de grijă. - Voiam să te simți bine.
Putem să jucăm „Invidie și secrete”.
- Știi jocul? - Nu.
Ne spunem câte un secret, apoi ne spunem ceva
pe care suntem invidioși, iar asta ne apropie.
Suntem deja apropiați.
Ești mai aproape decât acum 20 de minute.
- Bine. - Te-am văzut cum doar visasem.
Doamne!
Bine.
Începe tu!
Spui ceva pe care ești invidioasă sau un secret?
Zi-mi un secret!
- Să-ți spun eu unul? - Da.
- Am scrumat pe tine? - Nu.
Bine.
Când eram mic...
Visam că-mi ucid tatăl.
Mă trezeam din vis, mă ridicam în fund...
și îmi imaginam cum o fac...
fiindcă era foarte crud.
Uneori nu sunt...
Nu sunt în stare să mă regăsesc.
Ei bine...
Sunt de acord.
- În ce privință? - În privința numelui.
Felicia Burns.
E atât de banal!
Sună aiurea.
- Vocea ta mă liniștește. Doamne! - Da?
Invidiez aerul care are șansa să te străbată.
Care iese pe gură, sper.
- Pe oriunde. - Nu.
Nu m-am gândit la asta.
Dar ar fi evidentă diferența de ton dacă ar ieși prin capătul opus, nu?
Dar la fel de plăcut.
- Tremur? - Ești dezgustător. Da.
Ochii ăștia...
Nu știi ce multă nevoie ai de mine, nu?
Poate că știu.
A fost mai bine decât la Philadelphia!
- Serios? - Mi-a fost greu să nu sar în orchestră.
Ești prea amabil.
Ți-am spus despre fată? Ți-am scris despre ea... Felicia!
- Ți-am scris despre ea. - Da.
El e David, cântă la clarinet. Ce altceva...
- Cânt la clarinet. - Văd.
- Și e extraordinar. - Da.
Te-am ascultat, ești minunat.
Și tu. Vedetă pe Broadway.
Nu.
Luăm masa cu Kouss, altfel, am fi...
Bem ceva mai târziu?
Da, mi-ar plăcea.
- N-am vrut să te surprind. - Nu-i nimic.
- Am fost prea brutal. - Nu.
Deloc.
- Ne vedem mai târziu. - Da.
Haide! Hai, păsărico!
- Mi-a părut bine. - Și mie.
Viața nu-i atât de serioasă. Pe bune, chiar nu e.
În ce epocă trăim? Poți fi cât de liber vrei,
fără vinovăție sau mărturisiri. Ce-i rău în asta?
Știu foarte bine cine ești.
Hai...
să încercăm!
- Da. - Da?
- Adică... - Nu!
- Nu aici. - Nu, nu aici.
Nu la asta mă refeream.
Leonard Bernstein e compozitor, dirijor și pianist.
Soția lui, Felicia Montealegre, e actriță.
Amândoi au vieți profesionale bogate, dar sunt mult împreună.
Dl Bernstein are 37 de ani,
dar e în atenția publicului de 12 ani.
De când l-a înlocuit pe Bruno Walter,
dirijând Orchestra filarmonică la 25 de ani,
Leonard Bernstein a dirijat și a cântat în toată lumea.
A compus simfonii, balete și opere,
precum și musicalul Wonderful Town, de pe Broadway,
și muzica filmului Pe chei.
Felicia Montealegre a sosit pe Broadway și în televiziune din Santiago, Chile.
A fost prima vedetă dramatică adevărată a televiziunii.
Familia Bernstein, Leonard, Felicia și copiii lor,
Jamie și Alexander, de două luni,
locuiesc în New York, aproape de Carnegie Hall și Broadway.
Sunt aici de trei ani.
Bună seara, Felicia!
- Bună, Ed! - Bună, Lenny!
- Ce faci, Ed? - Bine.
Lenny, mereu mi se pare dificil să te încadrez profesional,
fiindcă faci atâtea deodată.
Care consideri că e principala ta ocupație?
Aș spune că principala ocupație e cea de muzician.
Tot ce e legat de muzică e de competența mea, nu?
Compun, dirijez, predau, studiez, cânt.
Dacă e muzică, îmi place și o fac.
Felicia, ți-e greu să ții pasul cu el?
E greu. Are multe preocupări.
Sezonul ăsta o să fie unul agitat.
Scrie două musicaluri.
Unul e o adaptare după Romeo și Julieta, Poveste din cartierul de vest,
cu Jerry Robbins și Arthur Laurents,
tânărul textier e talentatul Stevie Sondheim.
Lucrează la patru filme pentru Omnibus, emisiunea de la CBS.
Și...
- Așa e? - Îmi știi programul mai bine decât mine.
Felicia, tu ai și alte activități în afară de actorie?
Am grijă de gospodărie, mi-e greu să mai fac și altceva.
Soțul meu, copiii și actoria îmi ocupă tot timpul rămas.
- Și-mi înveți programul. - Da. Nu mă pot abține.
Lenny, care e diferența dintre Bernstein compozitorul și Bernstein dirijorul?
Cred...
Cred că e o diferență. Este...
o diferență de personalitate prezentă între compozitori
sau creatori și interpreți.
Interpreții, indiferent dacă e vorba de Toscanini sau de Tallulah Bankhead,
au o viață publică.
O viață extrovertă. E un cuvânt simplist, dar asta e ideea.
O persoană creativă
stă singură în studioul ăsta măreț
și scrie singură
și comunică cu lumea într-un mod privat
și are o viață...
interioară măreață, nu una exterioară.
Dacă ai ambele personalități...
Asta înseamnă că ești schizofrenic și s-a terminat povestea.
Felicia, și tu ești interesată de muzică, nu?
Tati!
Prinde!
TE IUBESC, TATI - JAMIE
Și eu te iubesc, draga mea.
Foarte mult. Mulțumesc.
Salutare, copii ai lui Zeus!
Amice!
- Bună, Lenny! - Bună!
Ce surpriză plăcută!
De asta iubesc New Yorkul.
Ieși din apartament și te întâlnești cu oameni dragi.
- Mă duc în centru. - Și eu.
Traversăm parcul să mergem la Saks până nu vine potopul.
Tu cine ești? Bună!
Ce frumoasă ești! Ești minunată!
Pot să-ți spun un secret? M-am culcat cu ambii tăi părinți.
Am mers prea departe, nu?
Iubesc prea mult. Încerc să mă stăpânesc.
Încerc să mă stăpânesc!
Îi vezi pe oamenii de vizavi care ne privesc?
Își spun: „N-are cum să fie el. Arată mai bine la televizor.
Dar are urechile lui Leonard Bernstein, nu?
Să fie el? E posibil oare?”
Ce jenant! Nici măcar n-avem argintărie.
- Poftim! - Îmi pare rău.
Nu ne trebuie argintăria. Am comandat mâncare chinezească.
Dar ne trebuie perdele ca să pot dormi.
Umblu ca un zombi.
Sperii copiii.
- Avem copii în casă? - Avem.
Nu știu cum rezistă soții Berg. Trei copii.
Trei! Știu, e incredibil. Și nerezonabil.
Alex e foarte liniștit. Ne descurcăm noi.
- Deocamdată. - Doarme întruna.
- Alexander, bebelușul adormit. - Se va trezi.
- Parcă nici n-ar exista. - Nu.
Copilul din vis.
Sunt trist, și nu știu de ce.
Ești obosit, dragule. Ai nevoie de somn.
- Da. - Ce e?
„Vara a cântat în mine o vreme, acum nu mai cântă.”
Edna St. Vincent Millay.
Dacă vara nu cântă în tine,
nimic nu cântă în tine.
Iar dacă nu cântă nimic în tine,
nu poți face muzică.
Nu poți fi pe orbita fratelui meu fără să plătești, știi asta.
Deși i-ar plăcea să creadă că e exact invers.
Înțeleg ce vrei să spui.
E foarte ciudat, dar cred că așa e toată lumea.
Vrei să te schimbi.
Aici!
Dar...
când ai povara unei personalități puternice, e un supliciu.
Serios.
Când văd că asta-l face să sufere, îmi dau seama că nu merită.
Nu. La ce bun? Nu mor din asta.
Dacă-i oferă plăcere sau îl scapă de suferință
și am puterea s-o fac, de ce nu?
Dar nu trebuie s-o iei drept un sacrificiu.
Dacă e un sacrificiu, dispar.
Stai bine?
De data asta a fost excelent.
- Răchită! - Doamne!
Antichități de răchită albă, cu perne Pierre Deux.
- Îmi place. - O să-i dea aerul acela
excentric de seră victoriană.
Vrei să mă închizi într-o colivie de sticlă, ca pe o pasăre exotică.
Sunt înconjurată de bărbați și parcă mi-am găsit locul.
Chiar sunt mai buni.
Cred că Felicia e... Nu știu. Nu-mi dau seama ce-i cu ea.
E în regulă. E doar...
Te simți bine? Ai nevoie de un prosop?
Julia!
Ne trebuie un prosop.
Ești mereu cu mintea în altă parte.
- Mă duc să mă cac. - Minunat!
- Doamne! - Tati a mai spus ceva
- ...despre Harry și Amberson vara asta? - Nu.
Harry îmi oferă o slujbă la Amberson vara asta.
Ce zici?
- El ce spune? - I se pare o idee grozavă.
Atunci, e grozavă.
- Deci ești de acord? - Da.
- Mersi! Pa! - Te iubesc! Pa!
- Pare foarte matură. - Aparențele înșală.
Îmi dau voie.
Mulțumesc mult.
Să fii foarte bună în ce faci!
- Mă bucur. - Mă intimidezi. Mă străduiesc.
Am fost călcat în picioare în casa mea.
Vino să-ți prezint pe cineva!
Tipul era să mă calce în picioare.
- Am fost decapitat... - Ascultă!
- Sunt obosit... - El e Lenny.
- Salut! Ce faci? - El e Charlie.
Am mâinile ocupate.
- Ești foarte înalt. Uriaș. - Jim.
Ești imens. Salut, Charlie!
Îmi pare bine. Vă distrați?
Lenny ar trebui să compună.
Harry preferă să evidențieze aparițiile și înregistrările și...
tipi banali.
- Nu-mi place. - Îmi place!
Știu, mie nu-mi place.
Ei bine...
- Înduri cu fruntea sus. - Așa e.
- Nu m-aș fi prins. - Reacționezi bine.
- Micuța Ioana d'Arc. - Da.
Dar nu s-a sfârșit foarte bine pentru Ioana.
Ce plictiseală!
- Salut, Scott! - Salut!
Nu vorbim așa în familia noastră. Feliciei nu-i place.
- În familia ta? - Da.
Familia ta, Lenny?
Gata, ajunge!
- Suntem împreună de zece ani. - Îmi amintesc trei dintre ei.
„Negarea” nu e o gară cu „ne” în față.
- A fost o definiție la rebus. - Serios?
Jocul de cuvinte.
- Da, asta e. - Așa e.
- L-ai completat joi? - Da.
- E ușor, dar... - Da.
- Salut! - Sunt Tommy.
Ai apărut din batista mea?
- Aici locuiesc. - Ești duh?
- Aș vrea eu. - Am trei dorințe?
- Care e prima? Bună! - Prima dorință...
Baftă! Pa, Tommy!
Scuze, nici nu te cunosc...
- E frumoasă. - Mulțumesc.
- Felicia mă îmbracă. - Se pricepe.
Singur m-aș fi îmbrăcat ca un clovn.
Serios, dar să nu mai spui!
Pot să fumez dincolo? Unde locuiești? Cine ești?
- Sunt din San Francisco. - Ești pământean?
Acolo m-am născut.
- Părul tău e superb. - Ești drăguț.
Mă duc pe acoperiș, vreau să iau aer.
- Vii cu mine? - Mi-ar plăcea.
Minunat! Vino! Tommy te cheamă?
- Vedeta. - Frumoasa balului.
Frumoasa balului!
- Glumești? - Amândouă deodată. Nu știu cum.
Un număr pe sârmă. O frumoasă terminată.
L-ai văzut pe Lenny?
Vrei să-l chem?
Nu, nu-i nevoie.
Asta spuneam, îmi trebuia un pulover pe gât.
Îmi trebuia, știi ce zic?
Adică... fiindcă sparg zidul ăsta.
- Cum rezolvăm problema? - Nu știu ce să fac.
Îmi fac griji. Trebuie să găsim o soluție.
Ascultătorii tăi știu cum arăți?
Lucrezi la radio, dar locul tău e la televiziune.
- Termină! - Ești superb. Îmi dai voie?
Draga mea, el e Tommy.
- E totul în regulă? - Da.
Draga mea!
Ia-o înainte! E în regulă.
- Draga mea! - Nu.
Îmi pare rău.
Aranjează-ți părul! Devii neglijent.
Îți convine sau nu, lumea e fascinată,
ba chiar obsedată de tot ce faci,
de când celebrul telefon a dus la debutul tău la Carnegie Hall.
Și nu i-ai dezamăgit, dragul meu.
Cincisprezece ani de televiziune, în care ne-ai prezentat magia muzicii clasice,
Young People's Concerts și Omnibus,
cu sute de milioane de telespectatori,
zece ani la Filarmonica din New York, plus compozițiile.
Poveste din cartierul de vest, musicalul modern. Plus Candide și On the Town.
Dacă stai să le aduni, n-am creat mult.
Muzica e... Eu nu...
Știu că o să sune ciudat, a fost cel mai important lucru pe care-l puteam face
și sunt extrem de dezamăgit
că n-am creat destul.
Dacă le pui cap la cap, e o listă scurtă.
Ei bine...
Asta e...
E o ocazie ca lumea să te cunoască dincolo de muzică.
Cu cartea asta, înțelegem la ce te gândești în intimitatea ta.
Opiniile personale despre viață, așa cum o cunoști tu.
Simt că lumea e pe cale să se prăbușească.
Asta simt.
Vorbesc serios.
- Da. - Creativitatea s-a redus
și acum s-a oprit complet.
În schimb, partea științifică a explodat.
Dar îmi e foarte greu...
să cred
că faptul că sunt dirijor sau compozitor are vreo importanță în lume.
Sau că existența mea merită discutată în cartea asta.
De acord.
Mulți artiști cred asta și se vede în opera lor.
Pare să influențeze subconștientul.
- Și duce la o mare depresie... - Dar știu că Felicia...
Ea o simte foarte puternic.
E atotpătrunzătoare.
Parcă nu se mai poate bucura de nimic.
Știu.
- E foarte trist. - Un picnic,
apa, prânzul,
prezența partenerului.
De ce?
Cred că are sentimentul inutilității.
Am simțit și eu asta la ea.
La început nu știam, fiindcă m-a impresionat cu vivacitatea ei,
cu sensibilitatea ei magnifică,
cu aerul ei fericit,
dar ceva pare strivit în ea.
Mi-a spus luna trecută la Viena.
„Vreau să opresc autobuzul și să mă dau jos.”
Ce părere ai despre asta?
Sunt două lucruri care mă salvează. Iubesc oamenii
și iubesc muzica. Atât de mult, că mă ține în viață
chiar și când sunt deprimat.
Iar depresiile mele sunt profunde.
Dar etica muncii mă ajută să rezist.
Și iubesc oamenii atât de mult, încât... mi-e greu să fiu singur.
- Asta mă încurcă în munca de compozitor. - Da.
Nu mai știu pe nimeni
care lasă ușa deschisă la baie ca să nu fie singur.
Putem crede cu adevărat
că omul e un animal
captiv?
O victimă a propriei lăcomii, a propriei nebunii și...
Ori crezi în elementul divin din treaba asta, ori nu.
Câtă vreme eu cred...
și probabil că de asta iubesc oamenii atât,
trebuie să cred
că într-un cotlon al sufletului meu există o scăpare.
Sopranele...
voi duceți greul.
De la măsura 44, de la „Fă-ne grădina să crească,
fă-ne grădina să crească”, înainte de a cappella.
Soprane, aveți grijă
să lăsați notele înalte să plutească.
- Înseamnă... - E... „Mor
și fac hernie.”
E o veche expresie chiliană.
Căutam cu disperare o rimă, dar n-am găsit.
- Am trezit-o. - Mama ta era din gubernia Rovno.
În miezul nopții, disperat.
I-a venit în minte expresia asta.
Dormeam adânc și m-ai trezit.
E un citat exact. Tot textul în spaniolă e scris de Felicia.
Avem noroc că e aici, să ne ajute cu pronunția.
Așa e. Scuze, am...
Am citit operele lui Voltaire, dar n-am găsit gubernia Rovno.
Pentru că am inventat-o eu.
Să vedem ce ziceți!
- Ce ziceți? - E superbă!
Știu, nu e frumoasă?
- Gata. - Mulțumesc.
Haide!
Lenny, ce vrei să iau?
Ia sacul ăla mare de mâncare pentru câine!
Doamne! Mulțumesc.
E Jamie.
Voiam să beau ceva.
Tati!
Bună, draga mea!
Servește-te! Ia de acolo!
- Felicia a decorat așa? - N-am contribuit deloc. Tabloul ei.
- Ce frumos! - Lenny!
- Ce e, iubito? - Ai văzut-o pe Jamie?
- N-am văzut-o. - Nu?
Nu.
- De ce? E aici? - Da, e aici.
E foarte supărată.
De ce e supărată?
A auzit bârfe.
- Poftim? - Bârfe.
- Despre ce? - Despre tine.
Ce anume?
Nu știu. A stat în Tanglewood toată vara.
Cine știe ce a auzit!
Tu ce i-ai spus?
Dragule, eu n-am ce să-i spun. I-am zis să vorbească cu tine.
E destul de mare, nu crezi?
Nu-mi pasă cât de mare e, vreau doar să fii discret.
Cred că e la vârsta la care trebuie să afle. Merită să afle.
Nu și-a dorit așa ceva.
- A fost decizia mea. - Nu, a fost decizia noastră.
Nu doar a ta.
Nu cumva să-i spui adevărul!
Jamiery Creamery!
- Bine ai venit acasă! - Ia te uită!
Bună!
- Bună! - Bună!
Nu e cum mă așteptam.
Ai compus o melodie nouă?
Am citit, am scris în jurnal. Cum a fost drumul?
- L-ai văzut pe Tommy? - M-a salutat.
M-am gândit că o să te bucuri. Rămâne peste weekend.
Minunat!
Are mintea brici. Mă ține alert.
Să-l vezi la anagrame!
E drăgălaș.
Mama ta mi-a spus...
că ești supărată fiindcă ai auzit zvonuri despre mine la Tanglewood.
Aș fi vrut să nu-ți spună.
- Jamie... - Nu e mare lucru.
- Ba da, fiindcă ești supărată. - Ba nu.
Să discutăm!
Eu și mama ta am vorbit și am zis că vin să discut cu tine.
- Eu... - Să te lămuresc sau să-ți explic
ce s-ar fi putut întâmpla...
- E vorba de invidie. - Poftim?
Invidie.
Când eram...
student la Curtis, era un băiat...
Părea de treabă. A adus un pistol, să mă omoare,
fiindcă era invidios pe...
- ...talentul meu. - Pe talentul tău.
Aproape că l-a făcut să ucidă.
Artur Rodziński era directorul muzical al Filarmonicii.
Dumnezeu i-a spus să mă angajeze.
A vrut să mă stranguleze la o repetiție.
Din invidie.
Nu știu ce s-a întâmplat, cine sau ce a spus,
dar bănuiesc că a fost ceva motivat de invidie.
Invidia pe...
pe ce fac eu
mi-a afectat toată viața, regret că o afectează și pe a ta.
Sper că asta ajută.
Zvonurile nu-s adevărate?
Nu, draga mea.
Mulțumesc
că ai venit să-mi vorbești.
Sunt ușurată.
- Hai în casă! - Ce...
Ce culoare?
Avem...
Avem trei nuanțe identice de roșu.
Nu sunt identice.
Cică ăsta e albastru.
O să încerc...
Nu mai facem anagrame?
Faci un desen.
- Parcă e salon. - Ești artistă.
Uite! Am făcut pătrățele.
Mi s-a părut o idee bună să vină în weekend.
Știu cât îi place lui Jamie compania lui.
- Lui Jamie? - Și tu-l placi, nu?
Da.
- Dacă am făcut ceva greșit, spune! - Nu.
Nu, nu știu de ce Jamie e atât de...
Nu știu de ce ai zis că ea e interesată de...
Tommy e foarte prietenos și extrem de inteligent, ca fiica noastră.
- Bine. - Și...
- Nu ziceam... - Și eu sunt interesat
să petrec timp cu el.
Nu încerc să mă prefac că l-am adus pentru ea.
- Evident. - Sigur că nu.
Spuneam doar că e un motiv în plus.
- Dar pot să-i spun să nu vină. - Nu.
Am interpretat greșit situația.
- Nu. - Am greșit.
Nu e vorba despre asta, ci despre...
- Despre ce? - Nu, lasă!
Bine.
E în regulă?
Da?
- Da. - Bine, draga mea.
O fac eu. Bine.
- Ce? - Nu, am...
Nimic. Am crezut că discutăm.
- Asta făceam. - Nu.
- Iartă-mă, credeam că am terminat. - Ești ocupat.
Nu sunt ocupat, sunt disperat să termin.
Atunci, fă-o! Nu te opresc. Fă-o!
Unde-i toată lumea? Aici sunt.
Bună! Vreau să fac un anunț. Am terminat „Mass”.
Bravo, tată!
Unde se duce mama?
Julia, cine l-a lăsat pe Snoopy în vestibul?
Bună, Brian! Alex!
Cine l-a abandonat pe Snoopy în vestibul?
- Cine l-a abandonat pe Snoopy? - Eu. Scuze, tată!
E ziua lui.
- A început să mănânce... - Tati, trebuie să mă vezi.
- Câte? - Termină!
- De ce insiști? - Câte?
- Scuze! - Era o femeie...
Trebuia să vii ieri.
Știu. Harry m-a dus peste tot. Am făcut...
Nina s-a întristat.
Nu cred... Nu pare tristă.
Ai auzit-o țipând ceva despre o femeie?
Ai convins-o să vină.
- E o surpriză pentru tine. - Tati!
Sigur. Mulțumesc, Julia.
Nina e supărată fiindcă era să ratezi Ziua Recunoștinței.
- Nu știam dacă vii. - Sărbători fericite!
- Mike, rămâi! - Mulțumesc.
- Mă duc jos. - Jamie, condu-l!
- Hai, Mike! - Mulțumesc.
- Vrei niște gustări? - Nu-i nevoie.
Sărbători fericite!
Draga mea?
O clipă mi s-a părut...
- Ai făcut o fază tare. - Poftim?
- Ai făcut o fază tare. - La ce te referi?
Ai pus perna și papucii la ușă,
cu periuța și pasta de dinți, apoi nu te-am mai văzut.
Înțeleg că ești supărată pe mine. Dumnezeule! Dar...
Hai să fim rezonabili!
E o zicală în Chile,
cică să nu stai sub o pasăre plină de rahat.
Iar eu am trăit
sub pasărea aia afurisită
atât de mult, că e deja amuzant.
Cred...
- ...că lași tristețea să... - Încetează!
- Lasă-mă să termin... - Nu-i vorba de mine...
- ...ce am de spus. Cred... - Nu!
...că te lași copleșită de tristețe.
E vorba despre tine, cum îți place.
Vrei să fii nedormit, deprimat și bolnav.
Așa poți să scapi de obligații.
- Care? - Legate de ce ai primit.
De darul primit.
- Zău! - Doamne!
Știi ce povară e darul ăsta?
- Povara falsei sincerități și iubiri. - Ăsta-i adevărul.
Mai presus de toate iubești oamenii, iar din atâta iubire
apar complicațiile din viața ta.
- Exact așa e. - Trezește-te! Uită-te mai bine!
Ai ură și furie în suflet.
Sunt atâtea, că nu le pot număra.
Asta te motivează. Furia profundă te motivează.
Nu ești la pupitru permițându-ne să cunoaștem muzica
așa cum a vrut compozitorul. Ne-o arunci în față.
- Cum îndrăznești? - N-o să reușim niciodată
s-o înțelegem, dar, dacă vedem cât de ușor îți e ție,
speri că o să știm în adâncul sufletului
- ...că ne ești superior. - Asta-i problema ta.
- Și orgoliul tău... - Și a altora.
Te plimbi țanțoș cu chelnerii pe care ți-i aduce Harry,
sub pretextul că ți-ar putea oferi ceva intelectual,
- ...în timp ce-i „educi”. - Măcar am inima deschisă.
Ce tupeu ai să spui asta!
Ai uitat de cei patru ani în care nu știai dacă vrei să fii căsătorit cu mine?
- Asta cred. - Te-am idealizat?
Ca în filmul cu Chamberlain.
A zis: „Cum să concurez cu cel care mă crezi?”
Noroc cu Dick, că am supraviețuit indeciziei tale.
- Dick Hart. Richard Hart. - Da.
- Care a murit. - Care m-a iubit.
- A murit. - M-a iubit.
Dar acum e îngropat, iar eu am fost prostul
care te aștepta în fața spitalului. Ăsta e adevărul meu.
Adevărul tău e o minciună!
Înghite energia din orice încăpere și nu ne mai permite
să trăim sau să respirăm cum simțim.
Adevărul tău te face curajos și puternic,
dar ne golește pe noi, ceilalți, de curaj și putere.
Pentru că e epuizant, Lenny.
Să iubești și să accepți un om care nu se iubește și nu se acceptă.
E singurul adevăr pe care-l știu despre tine.
Dacă n-ai grijă, o să mori un poponar bătrân și singuratic.
Mami! Tati!
Mamă! Tată!
- Tati! - Mamă!
- A venit Snoopy! Veniți! - Hai!
Mami, îl ratezi pe Snoopy.
Ce faceți acolo?
- E imens! - Sunteți de mult acolo.
- Tată! - Da.
Haide!
Mă duc eu.
Bună!
Bună! Ce faci?
Minunat. Bună!
Ce-mi place
la repetițiile astea de joi
e că avem ocazia să vă spunem părerea noastră despre muzică.
Vă mulțumim că ați venit și bună ziua!
Azi studiem Simfonia a 14-a opus 135, de Șostakovici.
Mi-am dat seama că piesa asta...
Poate fi morbidă, dar eu tind să cred că nu e...
Am înțeles
că odată cu apropierea morții...
un artist trebuie
să renunțe la tot ce-l înfrânează.
Că un artist
trebuie să fie ferm în dorința de a crea, în timpul rămas,
cu o libertate absolută.
De aceea...
trebuie să fac și eu asta,
trebuie să trăiesc...
restul vieții, indiferent cât de mult sau puțin mi-a rămas,
exact așa cum îmi doresc.
Cum o fac tot mai mulți în vremurile noastre.
Când Sir Belzebut a cerut programa
În hotelul din Iad
Unde a căzut Persefona
Valurile mării erau Albastru jandarm
Legănau și scuturau barmanița
Ca o mască a căzut lava
De pe acoperiș, iar albastrul
Jandarm al mării
A pus stăpânire pe ei în timp ce Belzebut striga după rom
FAÇADE - DIVERTISMENT
Niciunul n-a venit!
Stop! Mulțumesc. Am încheiat.
Nu cred că am mai dat vreodată din gură atât de repede.
- Ești drăguț, Colin. - Poftim, Felicia!
Aș mai vrea o dublă.
- Sigur că da. - Dacă nu te superi.
Nu uita, dacă încerci să cânți mai jos, se aude mai clar.
Mai jos. Eu cântam mai sus. Dacă repetăm, încep de la măsura 44.
Și cred că percuția poate fi mai discretă.
- Te mai doare capul? - Lasă!
- Cynthia! - Ei știu
că e o chestiune de timp până să regizezi?
Deja o face. Mocheta avea altă culoare ieri.
- Am avut dreptate! - De acord.
Uitasem cât îmi place să muncesc.
- Încă puțin! - Rezervarea poate aștepta.
- Sunt încântată. Serios. - Stai!
Credeam că în seara asta ieși cu mine.
Nu vă faceți griji pentru mine, n-am nimic.
- Sunt ocupată. - Vrem să-ți fie mai bine.
Așa e, nu? Nu...
- Poor Murderer are avanpremiera curând? - Nu-mi aminti!
Nu-mi fac griji, dar vreau să te am alături cât mai mult.
Sunt a ta.
Despre ce vorbeai?
Despre cum...
- Despre ce vorbeam? - Nu-mi amintesc.
Poate că spuneam ce bine arată toată lumea azi.
Sunt mulți hombres. Mulți.
Pui de găină? Așa le zicem.
Te pricepi la pui de găină.
Îți plac mult.
- Îi ador. - Știu.
- Harry... - Da.
- Prizează acolo! - Bine.
- Ai reușit? - Ca un profesionist.
Îți cade din nas pe mine.
Nu-i nimic. Aici a căzut.
Poftim! Îi servesc pe toți.
- Lenny... - E în regulă.
- Scuze... - Nu-i nimic. Mulțumesc.
Jerry Robbins are dreptate, nu poți avea o relație
când trăiești la hotel.
- Mă superi. - Ascultă!
Nu, voiam doar să...
Te-am sunat să te întreb ce planuri ai în weekend.
Peste două zile ajungem acasă.
Am putea merge toți la Fairfield. Trebuie s-o convingi pe mama.
Care „toți”, tati?
Nu...
Nu e un monstru.
E un tip genial...
încântător. E spiridușul meu genial. Nici măcar nu e genul meu.
Tati, încetează!
Te rog, nu-mi vorbi despre asta.
Draga mea...
Te admir.
Te iubesc mult, Jamie. Te iubesc!
Știu.
O să vorbesc iar cu mama.
Bine, tati.
Nu știu dacă ai văzut,
dar ai fost lăudată în cronica din The New York Times.
- Serios? - Am păstrat-o. M-am gândit...
Nu vreau s-o văd.
Nu, mă face să mă simt prost.
Dar ești drăguță. Mulțumesc.
Bine.
Cum a fost luni seară?
Luni... Nu vreau să discut despre asta.
- Ce s-a întâmplat luni? - Nimic.
- Mama ta are un pretendent. - Nu.
Serios? Să discutăm despre asta!
Ajunge că trebuie să fii martoră la aventurile tatălui tău.
Nu e nevoie să discutăm.
Apropo de tatăl tău, am două spectacole de Ziua Recunoștinței, așa că...
Eu rămân la teatru, tu, Nina și Alex mâncați cu el, în apartament.
Să menținem aparența normalității, pentru Nina!
- Mie nu mi se pare normal. - Păi...
Nu știu ce să spun.
- Trebuie să mă văd cu Alexander. - Haide!
Serios. Și voi aveți de discutat.
- Nu face asta! - Vă las singure.
- Să puteți vorbi. - Nu așa se procedează.
Adulții nu fac așa ceva.
- Am planuri cu Alexander... - Nu! Draga mea!
Nu lăsăm lucrurile așa. Uită-te la mine!
Se vede că ești supărată, nu vreau să pleci așa.
- Nu sunt supărată pe tine. - Nu te cred.
Stai puțin!
Nu sunt nervoasă pe tine, mami.
Habar n-ai să minți.
- Măcar știi că sunt de încredere. - Așa e.
- Am plecat. - Nu.
- Trebuie să râd de el. - Te iubesc!
Fiindcă n-a venit să te vadă. O să te laud.
Ar fi minunat.
Spune-mi ce-i cu pretendentul!
Da, pretendentul...
Deci...
Eram foarte bucuroasă.
- Eram foarte bucuroasă. - Știu.
- Am ieșit la prânz, nu la cină. - Unde?
La Café Carlyle, ceva lejer.
Aveam emoții, ca și el.
La jumătatea mesei se apleacă spre mine
și mă întreabă dacă-mi poate spune un secret.
- E îndrăgostit. - Serios?
Am zâmbit, am roșit un pic, am insistat să-mi spună.
E îndrăgostit de Mendy
și vrea să i-l prezint.
- Mendy Wager? - Mendy.
Nu te mira, Mendy e un bărbat chipeș.
- Felicia! - Și eu...
care roșeam, eram plină de emoții și...
Ei bine, se pare că am un gen anume.
Ascultă!
Lenny te iubește. Sincer.
Doar că e bărbat. Un bătrân oribil
care nu poate fi un singur lucru.
- E... rătăcit. - Am știut mereu cum e.
M-a sunat.
Și?
Vrea să mergem toți la Fairfield două săptămâni.
- Părea schimbat. - Felicia!
Nu...
Să nu căutăm scuze! Nu mi-a greșit cu nimic.
- Felicia! - Nu...
De vină e aroganța mea.
Să cred că pot supraviețui cu ce-mi oferă el.
E culmea. Îi priveam pe toți cu milă, inclusiv pe copiii mei,
fiindcă tânjeau după atenția lui. Eram foarte mândră de atitudinea mea.
Mie nu-mi trebuie.
Dar...
uite în ce hal am ajuns!
Cine n-a fost cinstit?
Mi-e dor de el,
de copilul meu.
Întrebări?
Bravo!
- A fost senzațional. - De ce ai venit?
Nu există pic de ură în inima ta.
- Dle Bernstein, puteți veni. - Minunat!
- Vrei să stai jos? - Da.
Cred că tu ai tensiunea ridicată.
Nu, mă simt bine.
Betty vine la cină diseară.
- Nu știam. - Vine.
Și Mendy. Mă bucur.
Julia s-a dus să ia fenicul pentru Betty.
Intră!
- Bună! - Ce faci?
Se pare că ai o tumoare în partea dreaptă a sânului stâng,
cu o posibilă metastază la plămân.
Având în vedere mărimea tumorii,
recomand îndepărtarea sânului,
a mușchilor de sub el și a nodulilor limfatici adiacenți,
plus o biopsie a plămânului,
pentru a confirma răspândirea tumorii.
Putem face tot săptămâna viitoare, dacă vrei.
Da.
Dar... Dragule...
- Joc într-o piesă... - Nu-i nimic.
- Trebuie să-i anunț... - Îi anunț eu.
Recuperarea o să fie mai scurtă decât crezi
și într-o săptămână sau două îți revii.
- Ce veste excelentă! - O să-ți poți vedea de treabă.
Cum putem fi siguri că scoatem tot cancerul?
- Păi... - Cum scoatem tot cancerul?
Nu facem compromisuri pentru piesă.
După ce îndepărtăm sânul, cancerul de acolo dispare.
Trebuie să vedem ce-i cu plămânul.
Cât durează biopsia?
Doar câteva minute. Și o să fii anesteziată de la cealaltă procedură.
Deci le faceți...
Le faceți simultan?
Da, extirpăm sânul, apoi e ușor să facem biopsia plămânului.
Mulțumesc pentru tot.
- Știu... - Știu.
- E absurd!
Știu.
Sunt ridicolă.
Liniștește-te! E în regulă.
Nu cred că e, dragul meu.
- Draga mea! - Mulțumesc.
- Hai pe jos, prin parc! - Serios?
Da.
Hai să luăm aer!
Bine.
- Doamne! - Te simți bine?
Da.
- Mă supără genunchiul. - Am o idee.
Nu!
Ți-ai aprins o țigară?
Vezi-ți de treabă!
Mă gândesc la un număr.
- Nu știu. Nouă. - Nu.
- Cinci. - Trebuie să te gândești.
Încerc.
- Doi, draga mea. - Doi.
Doi. Ca noi.
Ca noi, o pereche.
Două rățuște pe un iaz.
Lasă-te pe mine!
Așa, cu toată greutatea. Asta e.
Lasă capul pe spate. Așa!
Bine.
Bună, dragii mei!
Bună!
Frumoaso!
Mi-ai lipsit.
Mi-a fost tare dor de tine.
Mami, te simți bine?
Da, sunt bine.
A fost un drum de coșmar?
Normal. El a condus.
- Nu! - Mai la est nu cred că se putea.
Știi că urăsc să conduc.
Aș fi vrut să vin mai devreme. Ai...
Ai nevoie de ceva? Pot să te ajut cu ceva?
Nu-ți mai face permanent!
Asta i-am zis și eu.
Ramone spunea că e un triumf.
Un triumf gigantic.
Unde e Lenny?
Nu știu, probabil că doarme.
Îți amintești...
când m-ai dus la un bar mitzvah,
la un prieten al lui Alexander?
- Micul... Da. - Da.
Cu...
Cum îl cheamă?
- Feldman. - Da!
Eram acolo, eu stăteam lângă Felicia, firește.
Arăta superb, ca de obicei. Eu, vai de mine!
Lenny era cu vreo 12 kg mai slab.
Și bronzat, îmbrăcat în alb din cap până în picioare,
inclusiv cu pantofi albi de piele, fără șosete.
Era la modă.
Ce minciună!
La un moment, Lenny se ridică în ținuta lui complet albă
și se duce la pupitru.
Da.
Nu, e în regulă.
- Lenny în costum alb. - Da.
E în alb... și...
el...
Se duce la pupitru și...
- Nu-i ceruse nimeni să vorbească. - Nu.
Dar i-a luat 20 de minute să ajungă acolo,
se oprea la fiecare masă să pălăvrăgească.
În sfârșit, ajunge acolo, lângă băiețelul speriat.
Felicia se apleacă spre mine
fără să ezite și spune:
„Acum avem și mireasa.”
S-a trezit.
- Doamne! - Un spectacol.
Ai grijă, Jamie!
Pa!
Bine. Pa! La revedere!
Te iubesc!
Nu mai vreau oaspeți.
- Gata. Vreau în pat. - Bine.
Da. Nu, trebuie anulat. Da.
Ei bine...
Nu plec.
Nici nu încape discuție.
Orchestra mă cunoaște de 15 ani, o să înțeleagă.
Nu, asta...
Nu plec, Harry. Găsește o soluție!
Da.
Da, ne e foarte bine.
- Vrei la toaletă? - Nu, nu pot.
- Trebuie să bei apă. - Încerc.
Doamne, mi-e frig întruna!
Nu mă ajuta! N-am nevoie de ajutor.
N-am nevoie.
Lasă-mă!
Treci în pat! N-am nevoie de agitația asta.
- Pernele sunt bine aranjate? - Da, serios. Haide!
- Întinde-te! - Bine.
Iartă-mă!
Îmi pare rău.
Știi...
nu trebuie...
Nu trebuie decât să fim grijulii cu ceilalți.
Bunătate.
Draga mea, e fără 20. Ți-ai luat medicamentele?
- Nu. - Cum e durerea?
Parcă mi-a spus să nu mai iau.
- Cine? - Arkell.
Draga mea...
Nu Arkell e doctorul nostru. Kruger e. Bernard.
Arkell a fost cu ani în urmă.
Sigur, nu știu ce...
Mai bine ia medicamentele! Te doare rău?
E în regulă.
- Nu te doare? - Nu.
După ce termini, ia-le!
- Bine? - Nu, mă concentrez.
Uite ce-am găsit!
Ce e?
- Apropo de amintiri din copilărie... - Da.
- E o idee bună. - E mult mai interesant!
- Da? - Pune-l!
Îți amintești melodia asta?
- Da? - Credeți că ne mai iese?
- Vă amintiți dansul? - Nu.
- Tu erai cel mai slab... - Îți amintești?
Erai cel mai slab.
Maimuța mesteca tutun Pe cablul de tramvai
Cablul s-a rupt, maimuța s-a sufocat
S-au dus toți în rai cu o bărcuță
Cu mâinile!
Veniți aici!
Veniți!
Sweet Gene, vino încoace!
Vino, Sweet Gene!
Hai în casă!
Unde-i pacienta?
A venit doctorul. Bună, soră!
Și...
Te iubesc!
Miroși a...
ton...
și a țigări.
M-ai prins.
E oribil.
- Gata? - Da.
Ia geanta!
Cred că ideea piesei e unitatea.
Nu doar timpanele din spate, ci și viorile din față.
Consideră-le un organism unic. Dacă o faci, îți va fi mai ușor.
Te ajut eu, stai liniștit!
Bine? Aici sunt. Te ghidez eu.
- Bine? Hai! - Bine.
Vi-l prezint pe William.
Măsura 311, vă rog!
Unu, doi, trei.
Bine. Scuze!
Scuze!
După ce ai subliniat
prin prelungirea de la fermata...
Tot nu înțeleg...
E în regulă, are unitate.
Dar ce se întâmplă după? Ce faci? Ei nu știu.
O să ieși din secvența asta în forță sau timid? Ce o să faci?
Uitați ce fac!
Pare că nu ești decis.
Fermata.
- Măsura anterioară. - Așa.
Unu, doi, trei.
Nu e limpede.
Da, n-am simțit-o.
Încă o dată, vă rog! Scuze.
Să...
E foarte bine.
Dar e tot o măsură.
O să-ți arăt ce cred că voiai să faci.
- Să spui dacă mă înșel. - Bine.
Ce vrei să faci... Direcția pe care o vrei... Trebuie...
Sincopă și timp neaccentuat.
Pătrimi. Cred că asta vrei.
Dinainte de fermata.
- Da? - Da.
Asta e? Ce-am făcut?
Asta am făcut.
Pe cine aplaudă?
Mai mult.
Mai mult!
Foarte bine!
Începe de aici! Mulțumesc.
Fiți buni cu el!
Dacă vara nu cântă în tine, nimic nu cântă în tine,
iar dacă nu cântă nimic în tine, nu poți face muzică.
Mi-a spus asta
când eram posomorât
și mi-a recitat poezia de Edna St. Vincent Millay,
care a devenit „Songfest”.
Dar vara încă mai cântă în mine.
Nu cu aceeași putere ca înainte...
sau la fel de des...
dar încă mai cântă.
Altfel, m-aș fi aruncat demult în lac.
Întrebări?
MAESTRO: MUZICĂ ȘI DRAGOSTE
PENTRU JAMIE, ALEXANDER ȘI NINA
Subtitrarea: Robert Ciubotaru