"Ett konstverk besvarar inte frågor. Det provocerar fram dem.
Dess verkliga mening finns i spänningen
mellan de motsägelsefulla svaren." LEONARD BERNSTEIN
Det var alltid bättre på piano, jag vet inte varför.
Så för att...
...besvara frågan. Jag bär ofta med mig henne.
Jag har ofta sett henne jobba i trädgården.
Julia Vega svär på att hon är i trappan varje morgon
när hon ska gå ner och tvätta,
för att se att hon inte blandar vitt och mörkt.
Våra barn är avundsjuka, eftersom de aldrig sett henne.
Jag...
Jag saknar henne väldigt.
Hallå?
Ja.
Naturligtvis.
Jag är medveten om det.
Kan du vänta lite?
Vilka dåliga nyheter. Blir han bra?
Nej, jag förstår.
Ingen chans att repetera?
Ja.
Okej.
Kan jag få tre biljetter till idag?
Ja.
Okej.
Ja, tack så mycket.
Ta dem, grabben!
- Leonard, bellissimo. Har du sovit? - Nej, Bruno.
"Manfred" börjar på första slaget och du har inte låtit mig öva.
- Jag sa att du skulle dirigera. - Nej, du sa att det var möjligt.
God eftermiddag.
United States Rubber Company bjuder er till Carnegie Hall
för en konsert med New Yorks filharmoniker
med Artur Rodziński som chefsdirigent.
Bruno Walter, som skulle ha dirigerat i eftermiddag, är sjuk.
I hans ställe kommer den amerikanske biträdande dirigenten
för filharmonikerna, Leonard Bernstein.
Idag fick ni bevittna ett historiskt framförande.
Framförandet, som var fantastiskt, sändes över hela världen.
Jag känner mig tvungen att säga att maestro Bernstein
blev uppringd kl. 09.30 i morse och fick veta
att han faktiskt skulle dirigera här för första gången på många år...
- Utan repetition. - Utan repetition.
Han älskar musiken, behöver inte repetera. Han känner den så väl.
Efter att ha velat det här i många år har det nu skett, och jag är stolt.
Carnegie Hall och New York är stolta över dig.
Leonard Bernstein.
Tack.
Jag minns inget efter pausen i första slaget.
Det svartnade nog där. Och jag vaknade när de klappade.
Haka inte upp dig på det. Tempo, älskling.
Jag vill koreografera segmentet med dansarna i Cincinnati.
Jerry, jag är ju förälskad i musiken.
När jag har nåt spelar jag in och skickar det.
Baletten han komponerar åt dig? Den om tre sjömän som gör otyg i New York?
- Just den. - Bråka inte med honom.
- Han är en ung man att räkna med. Hör här. - David...
"Bernstein behärskar partituret. Ung dirigent genomför fordrande program."
Visst, precis bredvid Hitlers bombning av Polen.
Kom in.
- Ursäkta... - Nej, han brukar lämna dörren öppen.
Isaac, du känner David och det är Jerry Robbins.
- Hej. - Vi måste ner. Du är en timme sen.
Jag jobbar på partituret...
- Rodziński kommer. - Är Rodziński här?
- Okej, jag kommer strax. - Isaac.
Glöm inte att din diva är kompositör.
- Jag försöker att inte vara hårdhänt. - Det är perfekt.
Jag blir alltid för ivrig.
- Jag blir för ivrig. - Ja.
Båda dina fötter i mitt knä. Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Det är bara för mycket.
- Jag... - För mycket för en man.
- För att det var på leverfläcken? - Nej, det är för mycket för en man.
- Jag kommer aldrig lämna lägenheten. - Gör inte det, då.
Kära Jerry. Här är en improviserad ursäkt för skivan,
som inte är så dålig, men inte så bra heller.
Jag tittar utmattad igenom partituret, och allt är okej fram till nummer tre
när all kontrapunkt kommer in med de två pianona.
Det är lite rörigt där.
Men svårt att göra på två pianon, så med en orkester blir det tydligare.
Och förlåt alla misstag.
Men allt var Aaron Coplands fel.
- Allt var mitt fel. - Där sitter han nu.
- Det är inte sant. - Hur som helst.
Jag låter dig lista ut det, mr Robbins. Hur man dansar till sån här musik.
Hälsa alla, och saken, och...
Hoppas du gillar det. Lycka till, Jerry.
Nu måste jag till repetitionen.
- Jag gör det här. - Jaså?
- Ja. - Du är snäll.
Det är ju där nere, men du blir sen ändå.
- Lägg ett gott ord för mig hos Rodziński. - Ja, fast jag är ingen favorit.
- Jag älskar dig. - Älskar dig.
Jag försöker styra mig
Men jag rycks med
Jag vill verka sval och kall
Men jag rycks med
Jag rycks med
Rycks med Man rycks bara med!
Och när jag ser en film på bio
Och ser skådisar spela en scen
Börjar jag tro Att det som sker är verklighet
Jag måste skydda flickan
Som skurken inte gör
Så till hennes försvar
Slår jag hål på duken!
Man rycks med, rycks med
- Han rycks med - Vi rycks med
Vi rycks med!
Lysande. Men vad ingen här vet
är hur han snuvade sin syster på sopranrollerna
när vi satte upp operor som barn.
Låt det bli en verklig varning för dig och alla.
Hej.
Tänkte nog du var här. Du har pratat med många personer.
Har du träffat gänget?
- Nej. - Betty och Adolf, de är kul.
- Hej. - Hej.
Ellen. Du har förstås stött på henne i en annan studio.
Hej, Felicia.
Vem glömde jag? Har jag glömt nån?
Bara pianisten.
Jag tänkte att du inte behövde nån presentation.
- Hej, jag heter Lenny. - Hej. Felicia.
Bernstein, som den där.
Montealegre.
Montealegre?
- Montealegre Cohn. - Cohn?
Montealegre Cohn.
Vilken intressant namnkombination.
Du har en blick
En blick som gör mig svag
Som du flirtar över bordet Helt svag, det blir jag
Du kommer från en aristokratisk europeisk familj på din mors sida,
din far är amerikan och han är jude. Ni flyttade till Chile för att...
- Tänk att jag minns allt detta. - Ja. Jag fattar inte hur.
Ni flyttade till Chile för din fars verksamhet.
Nu är du fast rotad i New York City och studerar...
...piano, fast egentligen skådespeleri.
vilket kräver mångsidighet för att spela en mängd karaktärer, så min slutsats är
att du, min kära, är väldigt lik mig.
Hur då?
Eftersom du har tvingats ta alla delar som är du som är utspridda över olika landskap
och skapa den personen som står framför mig nu.
- Hur liknar det dig? - Det har jag ju sagt!
Ja, okej... Rysk-ortodox jude.
- Uppväxt i Boston. - Du lyssnade.
- Barn till invandrare. - Ja.
Din far är affärsman.
Genomsyrad av Talmud. Harvard.
- Curtis musikskola... - Institut.
Musikinstitutet i Philadelphia.
Nu fast rotad i New York City, där du komponerar och dirigerar.
Och låtsas vara konsertpianist som dras till detta konstnärliga mecka,
flyr mitt puritanska ursprung, som du.
Din familj var nog lite mer stöttande.
Far tänkte ju att jag skulle spela klezmer för kopek på gatan,
om jag inte började i familjeföretaget.
Vad var familjeföretaget?
Samuel J. Bernstein Hair Company.
- Verkligen? - Ja.
Jag hade inget val än att lägga mig till med ett visst tal, sätt och syn,
vilket låter mig vara många saker samtidigt.
Och det är därför vi, du och jag, kan hålla ut och överleva.
För världen vill att vi bara ska vara en sak och det är bedrövligt.
Du är väldigt attraktiv, Felicia.
Man rycks med, rycks med
Du rycktes med
Det är för mycket. Verkligen ledsen.
Vänta!
Gå in!
- Jag gillar det. - Du har mycket energi.
Jag följer dig bara, vet inte vart. Jag har aldrig varit här.
Det kan jag tänka mig.
- Gå in här. - Okej.
Till scenen. Ta av dig skorna.
- Okej. Var ställer jag dem? - På andra sidan.
- Vart ska du? - Jag ska hämta manuset.
- Manuset? - Ja.
- Måste jag också agera? - Vad?
- Måste jag göra nåt? - Kanske.
Nu är jag nervös.
Du borde vara nervös.
Det här är underbart.
Helt underbart.
Jag ska läsa en scen med maestro Bernstein. Jag måste skärpa mig.
Maestro Bernstein? Så tjusigt.
- Här. - Okej. Vi ska alltså läsa det här?
- Är jag kungen? - Det här är ditt slott.
Underbart.
Trots att du är kung, är du betagen av mig.
Ja.
Du har beslutat att ge mig en vit ros ur kronan.
Naturligtvis.
- Du har den inte än. Jag måste ge dig den. - Jag har inte läst pjäsen.
Vänta. Kan du hålla det här? Okej.
Eftersom jag är kungen...
...som är kär.
En gåva till mig, min furste?
Så bra.
Din replik.
"Med dina små fläckar av vax, vita ros, liknar du de extravaganta händer..."
Nej.
"Du ser ut som ögat...
...på en trasig måne."
Du är så dålig.
Hur lyder din replik?
"Du förändras alltid, min älskade.
Jag såg dig inte igår.
Men jag tittade på din häst.
Den är vacker.
Men inte lika vacker som du.
För du är en drake.
Du kan bryta mig i två delar med dina armar.
Så svag som jag är.
Som frost,
som bränns av solen."
Det var väl lite bättre, miss Montealegre? Med lite mer ljus?
- Tack, Joseph. - Joseph, jag ber om ursäkt.
Jag blev nervös. Tyckte jag såg en spindel och försökte döda den med kavajen.
Ge scendörren en knuff på vägen ut. Så går den i lås.
- Tack, Joseph. - Godnatt. Underbart. Tack, Joseph.
Du sa inte att din far äger stället.
Är det så du lockar in alla dina uppvaktare?
Nej. Jag är sällan uppe efter nio.
Vänta. Gjorde du ett undantag för mig?
Jag tänkte att du kanske var värd det.
Hoppas att det inte kostar för mycket.
Hur kan jag göra det värt mödan? Jag vet.
- Nåt är fel. - Vad?
Vad heter din rollperson?
- Margaret. - Margaret.
- Ja.
- Och du är inhopparen? - Ja.
Du borde vara Margaret åtta föreställningar i veckan. Medelpunkten.
- Om det är rädsla som hindrar dig... - Många saker hindrar mig, men inte rädsla.
Jag skulle inte stå här framför dig...
Jag skulle inte ens vara i New York City om jag var rädd.
Det är bara inte så enkelt.
Det vore idiotiskt att tro att inte tur spelar in jämte talang och beslutsamhet.
- Jag är ett perfekt exempel på det. - Du skämtar.
Hade inte Bruno Walter blivit sjuk den dan
och Rodziński insnöad, skulle jag inte ha fått min debut.
Jag skulle lära ut piano till åttaåringar som klagar...
Om inte den dan, så en annan.
- Tror du det? - Jag vet det.
- Jaså? - Självklart.
Och glöm inte att du är en man.
Det gör jag aldrig.
Nej.
Herregud.
Bravo, maestro!
Du var fantastisk.
Jösses. Shirley Bernstein, snällt av dig att komma.
- Jag tog med Richard Hart och frun Lil. - Nej.
Dick repeterar sin nya Broadway-show med Eva Gabor,
och hans äktenskap kommer inte hålla. Jag tror att han är din typ.
- Vad är det för typ? - Samma som min, oåtkomlig.
Underbart.
Så snällt av dig att komma.
Jag älskade "Dark of the Moon".
Sluta. Du är underbar. Produktionen är bättre för att du är med.
Bara den här veckan, men snällt sagt.
Om de hade vett skulle de be miss Jones stanna i sängen. Du är verkligen underbar.
- Älskling. - Tack. Så snällt att komma.
- Ett nöje. - Tack.
Kom och ät med oss.
Jag kan inte, jag tar tåget till Tanglewood i morgon.
Tanglewood?
Du ska träffa min bror.
- Bli inte så förvånad. - Nej. Jag bara...
Han har inte nämnt det.
Ja...
- Han kanske var diskret? - Min bror?
Det tvivlar jag på.
- Nej, försök igen. - Herregud, sex då.
- Nej! - Åtta.
- Uselt. - Fyra...
- Nej. - Tre.
Då måste det vara sju.
- Kan du koncentrera dig? - Jag kanske borde sluta och tänka efter.
Gör det, för jag skickar det till dig
precis just nu.
- Tjugo. - Nej.
Nej.
Hur länge måste vi göra det här?
- Vi måste bygga upp en mycket starkt band. - Jag kan inte. Jag vet inte vad du gör.
Du kan bygga en bomb där bakom.
Nej.
- Jag är bara så väldigt avslappnad. - Och spränga allt.
Är inte du det?
- Jo. - Är du det?
Ja.
Jag har inte sett dig sitta still så länge.
- Kliar det i dig? - Nej.
- Bra. - Faktiskt inte alls.
Kom här, jag gör det.
Herregud.
- Jag är värdelös, va? - Ja.
- Var ska jag stå? - Stå där. Inte den.
- Varför inte? - Ja, den är kanske lite prålig.
Den här är mindre iögonfallande.
Jag gillar den.
Jag älskar din doft.
- Gör du? - Ja.
Den liknar min fars.
Är inte det konstigt?
Jag brukade älska...
...att krypa in
i hans trenchcoat när han kom in genom dörren efter jobbet.
Den doften gjorde mig berusad.
Jag förknippade den alltid med att känna mig trygg.
Hon är så vacker. Berätta om henne.
- Hon är underbar. En härlig flicka. - Ja.
- Och vi... - Var träffades ni?
På en fest hos Claudio Arrau.
Felicia, är du skådespelerska?
- En duktig skådespelerska. - Nej.
- Självklart är du det. - Ja.
- Otroligt nog är jag det. Men inte han. - Nej, jag är usel.
- Jag provspelade i LA. Det gick uselt. - Han är en usel skådis.
De skickade mig till Hollywood, och sen:
"Tack, här är en biljett hem till New York."
- Åh, nej. - Precis, åh nej.
Han var student här vår första sommar. Och nu...
...är han allas favoritlärare
och man kommer inte ens in när han dirigerar studentorkestern
eftersom det är så fullt.
- För att jag älskar dem så mycket. - Och de älskar dig.
Berätta vad som hände med Rochester Philharmonic.
- De nobbade mig. - Jag vet det.
För att jag tillbringade för mycket tid med dig i Boston.
- Var det anledningen? - Jag tror det.
Vi borde verkligen diskutera Vår lilla stad om du...
Rymmer du till Hollywood?
- Slösar tid på musikaler... - Jag lovar.
Jag ska ge upp musikaler.
Lenny, du är ansvarig för dina gåvor.
Han kan bli den första stora amerikanska dirigenten.
Men han skulle behöva leva livet
på ett sånt sätt att när han går ut på scenen för att leda sin orkester
så kan han ärligt säga sig själv: "Mitt liv och mitt arbete är rena."
Och namnet...
De ger ingen orkester till en Bernstein,
men en Burns?
Leonard S. Burns.
Jag får tänka på det.
Jag underhöll folk på tåget till och från Moskva.
Vid varje ankomst måste jag genast åka tillbaka.
För som judar tilläts vi inte bo där.
Jag fick aldrig se stan.
Aldrig nånsin.
Men jag fick spela.
Jag vill se det.
Se vad?
Allt som maestro Kusevitskij vill att du ska överge.
All musik du har skapat.
- Vill du? Men vi kan inte bara gå. - Jo, det kan vi.
Otroligt!
- Varför ge upp det här? Det är underbart! - Men det är inte seriös musik.
Vad betyder det?
Att han tror att jag kan bli den första stora amerikanska dirigenten.
Är det vad du vill?
Jag vill många saker.
New York, New York!
Vilken makalös stad!
Hur känns det?
Bättre, tror jag.
Kan jag lägga huvudet så?
- Det är så pinsamt. - Nej.
- Om jag inte andas är det okej.
Bara... Nej.
- Det händer varje gång. - Varje gång som...?
- Vad menar du? - När jag lägger mig i en främmande säng.
- Du antydde det. - Jag visste inte vad du menade.
- Jag bara... - Herregud.
- Det är ländryggen... - Tar du piller eller nåt?
- Massor av piller. - Det tror jag säkert, men för det här.
Kära nån. Jag är ledsen.
Stackare.
- Det känns mycket bättre på golvet. - Ja.
Mycket bättre. Tack. En bra idé.
Du ordnade med kuddarna.
- Du tar hand om mig. - Jag ville göra det bekvämt för dig.
Vi leker en lek. Avund och hemligheter.
- Känner du till den? - Nej.
Båda berättar en hemlighet och nåt vi är avundsjuka på, så kommer vi närmare.
- Jag känner mig redan nära dig. - I synnerhet för 20 minuter sen.
Jag såg sidor hos dig som jag bara drömt om.
Jösses.
Okej.
Du får säga först.
Vill du säga nåt du är avundsjuk på, eller en hemlighet?
En hemlighet.
- Ska jag berätta en? - Ja.
- Askade jag på dig? - Nej.
Okej.
När jag var liten...
...drömde jag att jag dödade min far.
Saken är att jag vaknade och satte mig upp i sängen...
...och fantiserade om det...
...för att han var så grym.
Ibland kan jag inte...
Jag hittar inte tillbaka till mig själv.
Ja...
Jag håller med, förresten.
- Om vadå? - Om namnet.
Felicia Burns.
Det har verkligen ingen lyster.
Det låter fel.
- Din röst lugnar mig. Herregud. - Gör den?
Jag avundas luften som får passera genom dig.
Ut ur munnen, hoppas jag.
- Vilket som, faktiskt. - Nej!
Jag tänkte inte så.
Men den skulle ju ha
en tonhöjdsvariation om den kom ut ur andra änden?
Lika trevlig, antar jag.
- Darrar jag? - Du är äcklig. Ja.
De där ögonen...
Du vet inte ens hur mycket du behöver mig, va?
Kanske gör jag det.
- Älskling, det var bättre än Philadelphia. - Verkligen?
Jag fick hålla mig från att dyka ner i orkesterdiket.
Du är för snäll.
Berättade jag om flickan? Flickan som jag skrev om.
Felicia!
- Som jag skrev om. - Ja.
Det här är David. Han spelar klarinett. Vad mer...
- Jag spelar klarinett. - Jag ser det.
- Och han är extraordinär. - Ja.
Jag lyssnade. Du var underbar.
Du med. En Broadway-stjärna.
Nej...
Vi ska äta lunch med Kuss, annars kunde...
Senare, då? En drink, eller nåt?
Gärna det, ja.
- Jag menade inte att överraska dig. - Det gör inget.
- Det var kanske okänsligt. - Nej.
Inte alls.
- Då ses vi sen. - Ja.
Okej, vi går. Kom igen, lilla pippin!
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
Livet är inte så allvarligt. Ärligt talat.
I vår tidsålder kan man vara fri utan skuld eller bekännelse.
Vad gör det för skada? Jag vet precis vem du är.
Låt oss...
...ge det en chans.
- Ja. - Ja?
- Jag menar... - Nej!
- Inte här. - Nej, inte här.
Nej, det var inte så jag menade.
Leonard Bernstein är kompositör, dirigent och pianist.
Hans fru Felicia Montealegre är skådespelerska.
Båda har tillfredsställande yrkesliv, men de är sällan åtskilda.
Mr Bernstein är 37 år,
men har varit en offentlig person i ett dussin år.
Från det att han ersatte Bruno Walter
för att dirigera filharmonikerna när han var 25 år
har Leonard Bernstein dirigerat eller spelat över hela världen.
Och han har skrivit symfonier, baletter och opera
samt partitur till Broadway-musikalen Wonderful Town
och filmen Storstadshamn.
Felicia Montealegre kom till Broadway och amerikansk tv från Santiago i Chile.
Hon är en av tv:s första fullfjädrade dramastjärnor.
Familjen Bernstein, Leonard, Felicia och deras barn
Jamie och två månader gamla Alexander
bor i New York City nära Carnegie Hall och Broadway.
De har varit här i ungefär tre år.
God kväll, Felicia.
- Hej, Ed. - God kväll, Lenny.
- Hur mår du, Ed? - Bra.
Lenny, det är svårt att klassificera dig professionellt
eftersom du gör så många saker samtidigt. Vad är din huvudsakliga sysselsättning?
Jag antar att min huvudsakliga sysselsättning är musiker.
Allt som rör musik är mitt område. Oavsett om det är att komponera,
dirigera, lära ut, studera eller spela den.
Om det är musik gillar jag det och gör det.
Felicia, har du svårt att hänga med i aktiviteterna?
Det blir svårt. Han tar sig an många aktiviteter.
Den här säsongen blir väldigt hektisk.
Bland annat skriver han två musikaler.
En av dem är en version av Romeo och Julia.
Det är West Side Story med Jerry Robbins och Arthur Laurents,
den begåvade unga textförfattaren Stevie Sondheim.
Och så gör han fyra presentationer i Omnibus, CBS tv-program.
Och...
- Stämde det? - Du kan mitt schema bättre än jag.
Felicia, hur är det med dig? Sysslar du med annat än skådespeleri?
Det blir ganska svårt att göra mycket mer än att ta hand om det här hushållet.
Min man, barnen, och skådespeleriet tar tiden som blir över.
- Och att memorera mina projekt. - Ja.
Jag kan inte hjälpa det.
Lenny, vad är den stora skillnaden i livet för kompositören Bernstein och dirigenten?
Jag antar att...
Jag antar att det är en skillnad.
Det är personlighetsskillnad mellan en kompositör
och en... En skapare, kontra en artist.
Alla artister, oavsett om det är Toscanini eller Tallulah Bankhead,
lever ett offentligt liv.
Ett extrovert liv. Det är ett alltför förenklat ord, men nåt sånt.
Medan en kreativ person
sitter ensam i den här stora studion som du ser,
skriver ensam och...
...kommunicerar med världen på ett väldigt privat sätt.
Och lever ett ganska...
...storslaget inre liv snarare än ett storslaget yttre liv.
Har man båda de personligheterna...
...antar jag att man blir schizofren och så enkelt är det.
Felicia, du måste väl vara intresserad av musik?
Pappa.
Pappa!
Fånga det!
JAG ÄLSKAR DIG PAPPA JAMIE
Jag älskar dig också, raring.
Så mycket. Tack.
Men hallå, Zeus barn!
Min vän!
- Hej, Lenny. - Hej.
Vilken härlig överraskning.
Därför älskar jag New York. Man går ut från lägenheten,
och plötsligt stöter man på folk man älskar.
- Jag ska till stan. - Jag också.
Vi ska gå genom parken till Saks.
- Före störtfloden. - Vem är du? Hejsan.
Hej, du är så fin. Så bedårande.
Får jag berätta en hemlighet?
Jag har legat med båda dina föräldrar.
För mycket, va? För mycket.
Jag älskar för mycket men jag tyglar mig.
Jag tyglar mig!
Ser du dem på andra sidan gatan, som stirrar?
De säger: "Det är inte han. Han ser bättre ut på tv.
Men han har Leonard Bernsteins öron, eller hur?"
"Kan det vara han? Är det möjligt?"
Så pinsamt. Vi har inte ens bestick.
- Här. - Jag är ledsen, älskling.
Vi behöver inga bestick.
Jag beställde ju kinamat?
Men vi behöver de jävla gardinerna så jag kan sova.
Jag går runt som en zombie.
Och skrämmer våra barn.
- Har vi barn i huset? - Ja.
- Jag vet inte hur Bergs klarar tre barn. - Tre! Ja, det är otroligt. Orimligt.
Alex är så tyst. Vi kommer att klara det.
- Just nu. - Sover hela dan.
- Alexander, vår sovande lilla bebis. - Inte länge till.
- Som om han inte ens är verklig. - Nej.
Ett drömbarn.
Jag är ledsen och vet inte varför.
Du är så trött. Du behöver bara sova.
Ja.
"Sommaren sjöng i mig en liten stund men inte längre."
Edna St. Vincent Millay.
Om sommaren inte sjunger i dig,
sjunger ingenting i dig.
Och om ingenting sjunger i dig,
kan du inte göra musik.
Det finns ett pris för att vara med min bror, det vet du.
Även om han vill tro det motsatta.
Jag förstår nog vad du menar.
Det är märkligt, men jag...
Jag tror att det finns hos alla.
Man vill anpassa sig.
Hitåt.
Men...
...att leva med en sån stark personlighet är nog som att dö lite.
Verkligen.
Men när jag ser att det får honom att lida inser jag att det inte är värt det.
Nej. Varför? Jag dör inte av det.
Om det ger honom njutning eller gör att han inte lider
och jag kan låta honom göra det, vad tusan?
Men man får inte känna att det är en uppoffring.
Om det är en uppoffring, då försvinner jag.
Bra?
Den här gången kändes det bra!
- Rotting! - Herregud!
- Vit antik rotting med Pierre Deux-kuddar. - Jag älskar det.
Då ser det ut som en bisarr viktoriansk vinterträdgård.
Så du vill låsa in mig i en glasbur som nån sorts exotisk fågel.
Jag är omgiven av män och det känns så rätt.
De är mycket bättre.
Felicia är... jag vet inte. Jag förstår mig inte på henne.
Hon är okej. Jag menar...
Hur gick det? Behöver du en handduk eller nåt?
Julia! Vi behöver en handduk.
Du är så distraherad hela tiden.
Jag ska gå och skita rejält nu.
Okej. Underbart.
Jösses.
Har pappa nämnt nåt om Harry och Amberson i sommar?
Nej.
Harry har erbjudit mig jobb på Amberson. Vad tycker du?
- Vad säger pappa? - Att det är en bra idé.
Då är det en bra idé.
- Har jag din tillåtelse? - Ja.
- Tack. Hej då. - Jag älskar dig.
- Hon ser så vuxen ut. - Utseendet kan lura en.
Jag fick klartecken.
Tack så mycket.
Var riktigt bra på det. Riktigt bra.
- Så glad. - Du skräms, men jag gör mitt bästa.
Jag blev trampad på, i mitt eget hus.
- Kom. Jag vill att du ska träffa några. - Killen klev nästan över mig.
- Jag halshöggs... - Hör på.
- Ja, jag är trött... - Det här är Lenny.
- Hej! Hur mår du? - Det här är Charlie.
Mina händer är fulla.
- Du är lång. En stor man. - Jim.
En stor karl. Hej, Charlie.
Trevligt. Hur mår du? Har du kul?
Lenny borde komponera.
Men Harry frestar honom med framträdanden, inspelningar...
...och tjusiga pojkar.
- Det gillar jag. - Men inte jag.
- Ja... - Ja...
- Du hanterar det så bra. - Ja.
- Jag skulle inte ana det. - Vår lilla Jeanne d'Arc.
Kom ihåg vad som hände med Jeanne. Det gick inte bra.
Jag är så uttråkad.
- Hej, Scott. - Hej.
Så säger vi inte i vår familj. Felicia ogillar det.
- I din familj? - I min familj.
Din familj, Lenny?
Okej, det räcker.
- Vi har varit tillsammans i tio år. - Jag känner ju tre av dem.
Sade du, som en förnekelse.
- Det var med i korsordet. Tre bokstäver. - Jaså?
"Pun."
- Ja, "pun". - Ja.
- Gjorde du det i torsdags? - Ja.
- Det var ganska lätt. - Ja.
- Hej. - Hej, jag heter Tommy.
- Dök du precis upp ur min näsduk? - Jag bor här nu.
- Är du en ande? - Om ändå.
- Får jag tre önskningar? - Vad är din första önskan? Hej.
Lycka till. Hej då, Tommy.
Ursäkta, jag vet inte om du...
- Så fin. - Tack.
- Felicia matchar allt. - Bra gjort.
Annars skulle jag likna en clown.
Det är sant. Säg inget till nån.
Jag ska gå och röka. Var bor du? Vem är du?
- Jag är från San Francisco. - Jorden?
Från början.
- Fantastiskt hår. - Så snällt.
Jag måste gå till taket. Jag behöver luft.
- Vill du följa med? - Gärna.
Härligt. Kom här. Tommy?
- Medelpunkten. - Baldrottningen.
- Baldrottningen! Skojar du? - Båda två, samtidigt. På nåt sätt.
En dans på lina. Klockan ringer.
Har du sett Lenny nånstans?
Ska jag hämta honom?
Nej, jag gör det.
Precis, jag behövde ju polotröjan.
Jag behövde polotröjan, förstår du?
Medan jag krossar väggen...
- Hur ska vi lösa problemet? - Vad gör jag?
Jag är orolig för det. Vi måste lösa det.
Vet dina lyssnare hur du ser ut?
Men du är på radio och borde vara i tv.
- Sluta. - Du är så snygg. Får jag?
Älskling, det här är Tommy.
- Är allting bra? - Det är okej.
Älskling.
Du kan gå igenom här. Ingen fara.
- Älskling. - Nej.
Jag är ledsen.
Fixa håret. Du börjar bli slarvig.
Du kan tycka vad du vill om det, världen är helt fascinerad
eller till och med besatt av allt om dig.
Sen det berömda samtalet som ledde till din debut i Carnegie Hall.
Och du har inte svikit dem.
Femton år på tv och lärde oss alla det magiska med klassisk musik.
Young People's Concerts och Omnibus når hundratals miljoner över hela världen.
Tio år med New York Philharmonic. Och så dina kompositioner.
West Side Story omdefinierade musikalerna.
- Herregud. - Plus Candide och New York dansar.
Egentligen, sammantaget är det inte mycket jag har skapat.
Musik är... Jag...
Det låter nog konstigt men det var det viktigaste jag kunde göra,
och en stor källa till missnöje att jag inte har
skapat så mycket alls.
Lägger man ihop det är listan inte särskilt lång.
Tja...
Det här blir en chans för världen att lära känna dig, bortsett från allt det.
Boken är för att förstå vad du tänker på i dina privata stunder.
Dina egna känslor om livet, som du känner det.
Jag känner att världen ska kollapsa.
Så känner jag.
Jag menar allvar.
- Ja. - Kreativiteten har gått i stå.
Jag menar inte vetenskap. Den har exploderat.
Men när vi sitter här har jag väldigt svårt att...
...tro att...
...jag som dirigent eller kompositör har nån betydelse för någonting.
Eller att min existens ens är värd att tala om, i den boken.
Nej. Jag håller med.
Det har märkt många konstnärer, och det syns i deras arbete.
Det verkar sippra in i det undermedvetna.
- Så att en stor depression... - Men jag vet att Felicia...
- Hon känner av detta enormt mycket. - Det är genomgripande.
Nästan som om hon inte kan njuta längre.
Jag vet.
- Det verkar bara så sorgligt. - En picknick.
Vattnet, en lunch...
...där vi sitter och umgås.
Vad är det då?
- Hon har en stark känsla av meningslöshet. - Så känner jag också med henne.
Jag hade ingen aning, för först kände jag att hon är så livlig,
fantastiskt alert och medveten och en glad person.
Men nåt hos henne verkar ha krossats.
I Wien, förra månaden sa hon:
"Jag vill kliva av, stanna bussen och kliva av."
Och hur känner du för det?
Jag har nog saker som räddar mig. Det ena är att jag älskar människor
och musik. Jag älskar musik så mycket att den håller mig kvar
även när jag är deprimerad. Och jag kan bli djupt deprimerad.
Jag har arbetsmoral, den håller mig flytande.
Sen älskar jag människor så mycket att...
...det är svårt att vara ensam.
En del av min kamp som kompositör.
Ja, du är den enda jag känner som har badrumsdörren öppen
av rädsla för att vara ensam.
Jag menar, kan man verkligen tro
att människan är ett fångat...
...djur?
Ett offer för sin girighet och dårskap och...
Antingen tror man på det gudomliga i det eller så tror man det inte.
Så länge jag tror på det...
...vilket nog är skälet till att jag älskar människor, så måste jag tro
att det i ett avlägset hörn av min själ finns en utväg.
Okej, sopraner...
...ni hänger det på er.
Från takt 44, från slutet av "Få trädgården att växa,
trädgården att växa", till a cappella.
Och sopraner, se till att ni...
...gör plats för de höga tonerna.
- Vad står det här? -"Me muero, me sale una hernia."
- Det betyder... -"Jag dör."
Och: "Jag får bråck."
Ett gammalt chilenskt uttryck. Jag kom inte på nåt som rimmade.
- Jag väckte henne... - Din mor var från Rovno Gubernia.
Mitt i natten, desperat. Hon kom med ett chilenskt ordspråk.
Du väckte mig ur en djup sömn.
Exakt det här.
Faktiskt är spanskan här från Felicia.
Tur att hon är här idag för att hjälpa oss med uttalet.
Just det. Ursäkta, jag har...
Jag letade bland Voltaires verk och hittade inte Rovno Gubernia.
För att jag hittade på det.
Då ser vi vad du tycker.
- Vad du anser. - Det är jättefint.
Visst är det fint?
- Så där. - Tack.
Nu går vi.
Vad ska jag ta, Lenny?
Ta den där enorma säcken med hundmat.
Herregud. Tack så mycket.
Det är Jamie.
Och jag vill ta en drink.
Pappa!
Hej, älskling.
Ta för dig. Gå bara dit.
- Har Felicia inrett? - Ja, och det är hennes tavla.
- Så vacker. - Lenny.
- Vad är det, älskling? - Har du sett Jamie?
- Jag har inte sett Jamie. - Har du inte?
Nej.
- Hur så? Är hon här? - Ja, hon är här.
- Hon är så upprörd, älskling. - Vad är hon upprörd över?
Hon har hört skvaller.
- Vadå? - Skvaller.
- Skvaller om vad? - Om dig, älskling.
Vadå, om mig?
Vet inte. Hon var i Tanglewood hela sommaren.
Vad kan hon kan ha hört?
Vad sa du till henne?
Det är inte min sak att säga nåt. Jag sa att ni två får prata.
Hon är väl gammal nog?
Det kvittar, jag har bett dig att vara diskret.
Hon är gammal nog att behöva veta, eller hon förtjänar att få veta.
Älskling, hon bad inte om nåt av det här.
- Det var mitt beslut. - Nej, vårt beslut.
Inte bara ditt.
Du skulle bara våga berätta.
Jamiery Creamery.
- Välkommen hem. - Titta här.
Hejsan.
- Hej. - Hejsan.
Inte vad jag förväntade mig. Har du skrivit en ny låt eller nåt?
Jag läste. Skrev dagbok. Var det en trevlig resa?
- Såg du Tommy? - Han vinkade.
Jag tänkte att du skulle bli glad. Han stannar här.
Härligt.
Han är smart, den killen. Håller mig på tårna.
Du ska höra hans anagram.
En rar pojke.
Ja, din mamma sa att du...
...är upprörd över rykten du hörde om mig i Tanglewood.
Jag önskar att hon inte hade sagt nåt.
- Jamie... - Det är ingen stor sak.
- Jo, för att du blev upprörd. - Nej.
Vi pratar om det.
Mamma och jag har pratat om det.
Jag sa att jag skulle prata med dig om det.
För att försöka ge dig förståelse för vad som kunde ha hänt...
- Avundsjuka är rätt ord för det. - Vadå?
Avundsjuka.
När jag var elev på Curtis, fanns det en pojke...
Han verkade trevlig. Men han försökte döda mig med pistol
för att han var avundsjuk på min musikaliska...
...talang.
- Din musikaliska talang... - Det drev honom nästan till mord.
Artur Rodziński var musikalisk ledare för New York Philharmonic.
Gud sa åt honom att anställa mig.
Han försökte strypa mig under en repetition.
På grund av avundsjuka.
Jag vet inte vad som hände eller vem som sa vad eller var,
men det berodde säkert bara på avundsjuka, älskling.
Avundsjuka för...
För det som jag nu gör.
Det har plågat mig hela livet. Förlåt för att det plågar dig nu.
Hoppas att det hjälpte.
Så ryktena stämmer inte?
Nej, älskling.
Tack...
...för att du sa det här.
Jag är lättad.
- Vi går in. - Vad...
Okej, vilken färg?
Här har vi...
Vi har tre nyanser av exakt samma röda färg.
Inte exakt samma röda färg.
- Den här ska visst vara blå. - Jag försöker...
Ska vi bara ge upp spelet, då?
Du gör ett mönster.
- Vi målar naglarna. - En konstnär.
Titta, den är rutig.
Jag tänkte att det var en bra idé om han kom i helgen.
Jamie älskar att vara med honom.
- Jamie? - Du gillar väl honom också?
Det gör jag.
- Om jag har gjort nåt fel, säg det. - Nej.
Jag vet inte varför Jamie är speciellt...
Varför sa du att hon är intresserad av...
Tommy är väldigt varm och mycket intelligent, som vår dotter.
- Okej. - Och...
Nej, jag menar...
Nej, jag vill ju umgås med honom också.
Jag säger inte att jag tog med honom för hennes skull.
- Såklart inte. - Nej, såklart.
Men det är ännu ett skäl.
- Men jag kan be honom åka. - Nej.
Jag misstolkade tydligen det hela.
- Nej. - Jag misstolkade.
Det handlar inte om det. Utan...
- Vad handlar det om? - Inget.
Okej. Visst.
Då är det okej?
Ja?
- Ja. - Okej, älskling.
Jag gör det. Okej.
- Vad? - Nej, jag...
- Inget. Jag trodde att vi hade ett samtal. - Det hade vi.
- Förlåt. Jag trodde vi var klara. - Du var upptagen.
Nej, men desperat att avsluta det här.
Gör det, då. Jag hindrar dig inte.
Var är alla? Här är de.
Hej, allihop. Jag har ett tillkännagivande.
Jag är klar med "Mass".
Jippi, pappa.
Vart ska mamma?
Julia, vem lämnade Snobben i vestibulen?
Hej, Brian. Alex.
Vem övergav Snobben i vestibulen?
- Vem övergav Snobben? - Jag. Förlåt.
Det är ju hans dag.
- Sweetpea åt på den... - Pappa, du måste se på mig.
- Hur många? - Sluta.
- Varför tjata om det? - Hur många?
- Jag är ledsen. - En kvinna...
- Du är en dag sen till thanksgiving. - Ja. Harry fick mig att göra...
- Nina blev upprörd. - Men Nina verkar inte så upprörd.
Hörde du henne skrika om nån kvinna?
Fick du hit henne, äntligen?
- Som en överraskning till dig... - Pappa!
Självklart. Tack, Julia.
Nina är inte upprörd över kvinnan, utan för att du nästan missade thanksgiving.
- Vi undrade om du skulle komma. - Glad thanksgiving.
- Stanna, Mike. - Tack.
- Jag måste ner. - Jamie, gå med.
- Ja. Kom, Mike. - Tack.
- Vill du ha lite snacks först? - Nej, tack.
Glad thanksgiving.
Älskling?
För ett ögonblick trodde jag...
- Det var inget dåligt trick. - Vad?
- Det där var inget dåligt trick. - Vad menar du?
Du lade kudden utanför, och tofflorna,
tandkrämen och en tandborste. Jag har inte sett dig sen.
Jag förstår att du är arg på mig. Herregud. Men...
...låt oss vara förnuftiga.
Det finns ett talesätt i Chile
om att aldrig stå under en fågel som är full av skit.
Och jag har levt under den där jävla fågeln,
så länge att det faktiskt har blivit komiskt.
Jag tror...
- ...att du låter din ledsenhet... - Sluta!
- Låt mig prata klart. - Det rör inte mig.
- Och säga mitt. Jag tror... - Nej.
...att du låter din sorgsenhet ta överhanden.
Det handlar om dig. Du borde älska det.
Du vill vara sömnlös, deprimerad och sjuk.
Så att du kan undvika dina plikter.
- Vilka plikter? - De medföljer din gåva.
Gåvan som du har fått.
- Snälla. - Herregud.
Gåvan innebär bördor. Har du nån aning?
- Att hyckla ärlighet och kärlek. - Det är ju sanningen.
Att du framför allt älskar människor, och därför uppstår komplikationer i ditt liv.
- Det stämmer precis. - Vakna! Ta av glasögonen.
Hatet i ditt hjärta. Hatet i ditt hjärta, och ilskan.
Så många saker, att de inte kan räknas. Det är vad som driver dig. En djup ilska.
Du står inte vid podiet så att alla kan uppleva musiken som det var tänkt.
Du kastar den i våra ansikten.
- Hur vågar du? - Hur mycket kan vi aldrig förstå.
Men när vi ser dig göra det där så enkelt,
hoppas du att vi verkligen ska inse, djupt inom oss, hur lite vi betyder.
Det är ditt problem.
- Det är din hybris... - Välkommen.
Du struttar runt med naiva uppassare som Harry samlar åt dig,
för att ge sken av att de kan erbjuda nåt intellektuellt.
- Medan du "undervisar" dem. - Mitt hjärta är i alla fall öppet.
Så fräckt av dig att säga så!
Har du glömt bort de fyra åren då du inte visste om du ville gifta dig?
- Så tycker jag. - Din uppfattning?
Som Chamberlain sa i filmen: "Hur ska mäta mig med den du tror jag är?"
Tur att Dick hjälpte mig stå ut med din obeslutsamhet.
- Dick Hart. Richard Hart. - Ja.
- Som fan i mig dog. - Som älskade mig!
Han är ett lik nu, och det var jag som var dum
som väntade utanför sjukhuset på dig som en sanningsenlig idiot.
Din sanning är en jävla lögn!
Som suger upp all energi i varje rum och ger oss andra noll chans
att leva eller andas som vårt sanna jag. Din sanning gör dig modig och stark,
och tömmer oss andra på all form av mod eller styrka.
För det är så utmattande.
Det är tröttsamt att älska, acceptera nån som inte älskar och accepterar sig själv.
Det är den enda sanningen jag vet om dig.
Om du inte ser upp kommer du att dö som en ensam, gammal fikus.
Mamma! Pappa!
- Pappa! - Mamma!
- Snobben är här! Skynda er! - Kom.
Mamma! Du missar Snobben!
Vad gör ni där inne?
- Han är stor. - Ni har varit där länge.
- Pappa! - Ja.
Kom nu.
Jag går.
Hej.
Hej. Hur mår du?
Hejsan. Hej, hur mår du?
Underbart. Hej.
Det jag älskar med dessa torsdagsrepetitioner
är att vi får en chans att prata om vad vi tänker om musiken.
Tack för att ni kom, och god eftermiddag.
Idag studerar vi Sjostakovitjs 14:e symfoni, opus 135.
Det jag insåg med det stycket var...
Det kan verka makabert, men jag tycker inte det.
Men det är att...
...när döden närmar sig...
...så måste en konstnär kasta av sig allt som hindrar honom.
Och en konstnär
måste vara fast besluten att få skapa under sin resterande tid,
i fullständig frihet.
Det är därför som...
...jag måste göra detta för mig själv.
Jag måste leva...
...resten av mitt liv, långt eller kort,
precis så som jag vill.
Som alltfler av oss ju gör, nu för tiden.
När Beelzebub bad om sin dessert
På hotellet i helvetet
Dit Proserpine först föll
Blå som gendarmeriet var havets vågor
De gungade och chockade barflickan
Som en balaklava kom lavan
Från taket och havet är blått
Ett gendarmeri av trä
Tog dem i besittning Då Beelzebub vrålade efter sin rom
Ingen av dem kommer!
Bryt. Tack. Scenen är klar.
Herregud, min mun har aldrig rört sig så snabbt.
- Så snällt, Colin. - Varsågod, Felicia.
Jag gör gärna en till.
- Ja, självklart. - Om det går bra.
Kom ihåg att om du håller partituret lågt, så får det en bättre studs.
Lägre? Jag hade det högre.
Om vi gör om det, så från takt 44.
Och slagverkarna kan vara lite tystare.
- Huvudvärk ännu? - Det är okej.
- Cynthia. - Inser de att du snart regisserar rubbet?
Det händer redan. Mattan hade en annan färg igår.
- Jag hade rätt om mattan. - Jag håller med.
Jag hade glömt hur mycket jag älskar jobbet.
- Vi är nästan klara. - Bokningen väntar.
- Det här är så kul. Verkligen. - Vänta.
Jag trodde att jag skulle bjuda ut dig ikväll.
Ni måste sluta oroa er för mig. Jag mår bra.
- Mer upptagen än någonsin. - Bara bättre.
Fast det är sant, eller hur? Har inte...
...Poor Murderer förhandsvisningar nu?
Påminn mig inte.
Vem sa nåt om att oroa sig?
Jag vill få så mycket av dig som jag kan få.
Jag är din.
- Vad pratade du om? - Jag pratade om hur...
- Vad pratade jag om? - Minns inte.
Jag sa kanske hur snygga alla är ikväll.
Många hombres. Många.
"Kycklingar." Det är vad vi kallar dem.
Alltid bra med kycklingar.
Du gillar kycklingarna.
- Jag älskar kycklingarna. - Jag vet.
- Harry, har jag... - Ja.
- Gör det där uppe. - Ja.
- Fick du nåt? - Som ett proffs.
Det regnar ner på mig från din näsa.
Det är okej. Här.
Varsågod. Jag serverar er.
- Lenny. - Ingen fara. Tack.
- Förlåt. - Det är okej. Tack.
Jerry Robbins hade rätt. Man kan inte ha en relation
om man bor på olika hotellrum.
- Du gör mig upprörd. - Lyssna.
Nej, älskling, jag ville bara...
Jag ville fråga dig vad dina planer är för helgen.
Vi är hemma om ett par dagar.
Vi kunde umgås i Fairfield. Du måste bara prata med mamma.
Vilka är "vi", pappa?
Nej, jag...
Ja, han är inget monster.
Han är en fullständigt lysande,
förtjusande man. Mitt geni, mitt lilla troll. Han är inte ens min typ.
Pappa, snälla låt bli.
Prata inte med mig om det här.
Älskling...
Jag känner vördnad för dig.
Jag älskar dig så, Jamie. Jag älskar dig.
Jag vet.
Jag ska prata med mamma igen.
Okej, pappa.
Jag vet inte om du såg,
men du fick ett underbart omnämnande i New York Times recension.
- Jaså? - Jag sparade den. Jag kan...
Jag vill inte se den.
Nej, det är obehagligt.
Men det var rart. Tack.
Okej.
Hur var måndagskvällen?
Måndagskvällen...
- Nej, jag vill inte prata om det. - Vänta.
- Vad hände i måndags kväll? - Inget.
- Din mamma har en uppvaktare. - Nej.
Verkligen? Snälla, låt oss prata om det.
Det räcker med att du utsätts för din pappas affär.
Jag tror inte att vi behöver det. Men på tal om din far,
så har jag två föreställningar på thanksgiving.
Jag stannar på teatern och du äter med honom i lägenheten med Nina och Alex.
För Ninas skull behåller vi ett sken av normalitet.
- Det känns inte normalt. - Jag...
Vad ska jag säga?
- Jag blir sen till Alexander. - Kom igen.
Jo. Och ni har saker att tala om.
- Gör inte så. - Jag ger er chansen att prata om det här.
Så gör vi inte. Vuxna gör inte så.
- Jag har bestämt med Alexander... - Nej. Raring.
Vi går inte bara iväg. Se mig i ögonen.
Jag ser att du är arg, och jag vill inte att du går nu.
- Jag är inte arg på dig. - Jag tror dig inte.
Vänta.
Jag är inte arg på dig, mamma.
Du ljuger dåligt.
- Då kan du lita på mig. - Sant.
- Jag går. - Nej.
Jag ska reta honom för att han inte har sett dig än, och prata om hur bra du är.
Det vore underbart.
- Okej. Berätta nu om uppvaktaren. - Just det. Ja, uppvaktaren...
Jo...
Jag var väldigt exalterad.
- Väldigt exalterad, som du vet. - Ja.
- Vi åt lunch, inte middag. - Var då?
Café Carlyle, inget märkvärdigt.
Jag medger att jag var lite nervös, det var han också.
Men halvvägs genom måltiden lutar han sig fram
och frågar om han kan berätta en hemlighet.
- Han är lite förälskad, förstår du. - Verkligen.
Så jag log och rodnade lite och pressade honom att berätta.
Han är kär i Mendy,
och vill att jag ska presentera dem.
- Mendy Wager? - Mendy.
Bli inte förvånad. Mendy är en stilig man.
- Felicia... - Så där satt jag.
Jag rodnade, hade fjärilar i magen och...
Ja...
Tydligen attraherad av en viss typ.
Hör på.
Lenny älskar dig. Det gör han verkligen.
Han är bara en man. En fruktansvärt åldrande man
som inte bara kan vara en sak.
Han är bara vilse.
Jag har alltid vetat vem han är.
Han ringde mig.
Och?
Han vill att alla ska åka till Fairfield.
- Han lät annorlunda. - Felicia...
Nej, jag...
Inga ursäkter. Han svek mig inte.
- Felicia... - Nej, det är...
Det var arrogant av mig
att tro att jag kunde överleva på vad han kunde ge.
Ironiskt. Jag såg på alla, även mina barn,
med medlidande för att de längtade efter hans uppmärksamhet.
Som en banderoll jag bar stolt. Att jag inte behöver nåt. Inget.
Och...
...se på mig nu.
Vem har varit oärlig?
Jag saknar honom...
...mitt barn.
Några frågor?
Bravo!
- Fantastiskt. - Varför kom du hit?
Det finns inget hat. Inget hat i ditt hjärta.
- Mr Bernstein, ni kan komma in igen. - Bra.
- Vill du sitta ner? - Ja.
- De måste nog kolla ditt blodtryck. - Nej, jag mår bra.
Vet du att Betty kommer på middag ikväll?
- Det visste jag inte. - Jo.
Och Mendy, vilket blir trevligt.
Och Julia ska ordna fänkål, som du vet att Betty älskar.
Kom in.
- Hej. - Hur mår ni?
Det ser ut som om du har en tumör på höger sida av vänster bröst
som kan ha spridit sig till lungan.
Med tanke på tumörens storlek rekommenderar jag att ta bort bröstet,
de underliggande musklerna och intilliggande lymfkörtlarna
och gör en biopsi av lungan som hjälper oss bekräfta om den spridits eller ej.
Vi kan göra allt i början av nästa vecka.
Ja.
Men jag... Älskling.
- En pjäs, i september. - Ingen fara.
- Men jag borde låta dem veta... - Jag gör det.
Din återhämtning går nog snabbare än du tror,
du kan vara färdig med detta om en eller två veckor.
- Goda nyheter. - Då kan du göra det du måste.
Kan vi vara säkra på att all cancer är borta, då?
- Nå... - Får ni bort allt?
Vi kompromissar inte för pjäsen.
När vi tagit bort bröstet finns ingen lokal cancer.
Lungan får vi ta beslut om.
Hur lång tid tar biopsin?
Biopsin tar några minuter och då är du redan sövd från operationen.
Så ni gör...
Gör ni båda samtidigt?
Vi tar bröstet, och det är lätt att göra biopsin av lungan.
Tack. Tack för allt.
- Jag vet. - Jag vet.
- Så löjligt.
Nej, jag vet.
Jag är löjlig.
Så, ja. Ingen fara, älskling.
Nej, det tror jag inte.
- Älskling. - Tack.
- Vi tar en promenad i parken. - Jaså?
Ja.
Ja, vi får lite luft.
Okej.
- Herregud. - Hur är det?
Det är bra.
- Bara nåt fel på mitt knä. - Jag har en idé.
Åh, nej.
Var det en tändare, älskling?
Sköt ditt.
Jag tänker på en siffra.
- Jag vet inte. Nio? - Nej.
- Fem. - Nej, du måste tänka efter.
Jag försöker ju.
Jag försöker.
- Det är två, älskling. - Två.
Det är två.
Som vi två.
Som vi, ett par.
Två små ankor i en damm.
Lägg all tyngd på mig, raring.
Så ja. All tyngd på mig. Precis.
Luta huvudet bakåt. Precis.
Okej, kära du.
Hej, raringar.
Hej.
Underbara du.
Jag har saknat dig. Så mycket.
Mamma, är du okej?
Ja, jag mår bra.
Var det en mardröm att komma hit?
Såklart. Han körde förstås.
- Nej. - Vi kunde inte åka längre österut.
Du vet att jag hatar att köra bil.
Jag önskar att jag kommit tidigare. Är det...
Är det nåt du behöver?
Något jag kan göra?
Permanenta aldrig håret igen.
Det var vad jag sa.
- Ramone sa att det var en triumf. - En gigantisk triumf.
Var är Lenny?
Jag vet inte. Han sover eller nåt.
Minns du...
...en bar-mitzva som du släpade mig till hos en av Alexanders vänner?
- Den lilla... Ja. - Ja.
Med...
Vad heter han?
- Feldman. Ja. - Ja!
Vi var där och jag satt såklart bredvid vår kära Felicia.
Hon såg fantastisk ut som vanligt. Ve mig.
Lenny vägde tio kilo mindre.
Solbränd, klädd i vitt från topp till tå,
inklusive vita skor utan strumpor.
Det var väldigt modernt.
En lögn.
Vid ett tillfälle reser sig Lenny upp i sin helvita utstyrsel,
och han går fram till talarstolen.
Ja.
Det är okej.
- Lenny i den vita kostymen. - Ja.
Och han är helt klädd i vitt... och...
...han...
Han går upp till talarstolen.
- Ingen har bett honom att tala. - Nej.
Men...
...det tog honom ungefär tjugo minuter att gå från vårt bord
för han stannade och pratade vid varje bord.
Till slut kommer han dit upp bredvid den rädda pojken.
Felicia lutar sig mot mig
och säger dramatiskt:
"Och här ser vi bruden."
Han har uppstått.
- Herregud. - En produktion.
Se upp, Jamie.
Vi ses.
Hej då, vi ses.
Älskar dig.
Jag vill inte ha fler besökare. Jag vill gå och lägga mig.
Ja, okej.
Ja. Nej. Du måste ställa in det.
Tja...
Nej, jag går inte.
Det är uteslutet.
Jag har jobbat med orkestern i femton år. De förstår.
Nej, det...
Jag går inte härifrån, Harry. Du får lösa det.
Ja.
Ja, vi har det bra.
- Går du på toaletten? - Nej, jag kan inte.
- Du måste dricka vatten. - Jag försöker.
Herregud. Jag fryser hela tiden.
Hjälp mig inte. Jag behöver ingen hjälp.
Jag behöver det inte.
Släpp.
Lägg dig. Pjåska inte så.
- Är kuddarna bra? - De är bra. Kom igen.
- Bara lägg dig ner. - Okej.
Förlåt.
Jag är ledsen.
Du vet...
...allt som behövs...
Allt man behöver vara är att vara lyhörd för andra.
Vänlighet.
Älskling, klockan är tjugo i. Har du tagit din medicin?
- Nej, jag... - Hur ont har du?
Han sa åt mig att inte ta den.
- Vem sa det till dig? - Arkell.
Älskling...
Nej, Arkell är inte vår läkare. Det är Kruger. Bernard.
Vi hade Arkell för länge sen.
Ja, jag vet inte vad...
Du borde nog ta din medicin. Hur är smärtan?
Okej.
- Ingen smärta? - Nej.
Men ta den efter det här, okej?
- Älskling? - Jag koncentrerar mig.
Titta vad jag hittade.
Vad är det?
- På tal om barndomsminnen. - Ja.
- En bra idé. - Mycket mer intressant.
- Jaså? - Spela den.
Kommer du ihåg låten?
- Ja? - Tror ni att vi gör det?
- Kommer ni ihåg dansen? - Nej.
- Du var sämst... - Kommer ni ihåg dansen?
Du var sämst på den.
Använd händerna.
Kom hit, allihop.
Kom hit.
Snälla Gene, kom hit. Kom hit.
Kom. Snälla Gene, kom hit.
Vi går till huset.
Var är patienten?
Doktorn är här. God dag, syster.
Och...
Jag älskar dig.
Du luktar...
...som tonfisk...
...och cigaretter.
Avslöjad.
Hemskt.
- Har du den? - Ja.
Ta väskan.
Jag tror att poängen med hela stycket är att bli ett.
Inte bara pukorna, utan även fiolerna här framme.
Se det som en enda organism. Om du gör det, kan du utgå från det.
Jag hjälper dig. Oroa dig inte. Okej? Jag är här och tar dig igenom det.
- Okej? Då så. - Okej.
Det här är William.
Takt tre till elva.
Ett, två, tre.
Okej. Ursäkta.
Ursäkta.
Nu när du har gjort klart att du ska dröja in i fermaten...
Ja, jag var otydlig efter...
Det är bra. Det hänger ihop.
Men vad händer sen? Vad gör du?
De vet inte. Ska du förblöda ut ur det, eller droppa? Vad tänker du göra?
Jag gör så här.
Läck ur det. Så låter det.
Fermat.
- Takten innan. - Takten innan.
Ett, två, tre.
Nej, det är inte tydligt.
Jag kände det inte.
En gång till. Ursäkta.
Ska jag.
Okej, fint.
Men det är fortfarande en takt.
Så om jag bara får visa vad jag tror du ville.
- Säg till om jag har fel. - Okej.
Tänk ut vad du vill göra. Vart du vill leda det.
Klipp av och sedan upptakt.
Fjärdedelarna. Jag tror att du menade så.
Takten före fermaten.
- Eller hur? - Ja.
Gjorde jag rätt? Så vad då?
Så gjorde jag.
För mig eller dig?
Mer.
Mer. Mer!
Jättebra. Okej.
Börja här. Okej, tack.
Var snälla mot honom.
Om sommaren inte sjunger i dig, sjunger inget i dig
och om inget sjunger i dig, kan du inte göra musik.
Så sa hon till mig
när jag var dyster för nåt,
och reciterade en dikt av Edna St. Vincent Millay
som senare blev Songfest.
Men sommaren sjunger fortfarande i mig.
Inte lika starkt som förr.
Eller lika ofta.
Men det gör den.
Annars hade jag hoppat i sjön för länge sen.
Några frågor?
TILL JAMIE, ALEXANDER OCH NINA
Undertexter: Marie Åkerlund