«Твір мистецтва не відповідає на питання, а ставить їх,
і його основний сенс — у напрузі
між суперечливими відповідями». ЛЕОНАРД БЕРНСТАЙН
На фортепіано завжди краще, не знаю чому.
Отже,
у відповідь на ваше запитання, так, я часто ношу її з собою.
Я часто бачив, як вона працює в саду.
Хулія Веґа клянеться, що бачить її щоранку вгорі на сходах, спускаючись прати речі.
Вона стежить, щоб та розділяла біле й темне.
А наші діти дуже заздрять, бо вони її не бачать.
Я...
Я страшенно сумую за нею.
Алло?
Так.
Звичайно.
Так, я знаю.
Прошу вас зачекати секунду.
Жахлива новина. З ним усе буде добре?
Ні, я розумію.
І жодного шансу на репетицію?
Так.
Гаразд.
Можна мені три квитки на сьогодні?
Так.
Добре.
Гаразд, так, дякую.
Ти зробив їх, хлопче!
- Леонарде, беліссімо. - Так.
Ти хоч поспав?
Де там, Бруно. «Манфред» стартує з сильної долі, а репетиції з оркестром я не мав.
Я ж казав тобі, що будеш ти.
Ні, ти казав, що це можливо.
Добрий день.
«Юнайтед Стейтс Раббер Компані» знову запрошує вас до Карнеґі-Голу
на концерт Нью-Йоркського філармонійного оркестру,
художнім керівником якого є Артур Родзінський.
Бруно Вальтер, який мав диригувати сьогодні вдень, захворів,
і його місце займе молодий американець, асистент диригента
філармонійного симфонічного оркестру Леонард Бернстайн.
Сьогодні ви були присутні на історичному виступі.
Цей фантастичний виступ транслювався по всьому світі.
І я зобов'язаний сказати, що маестро Бернстайну
зателефонували сьогодні вранці о 9:30
і сказали, що він диригуватиме тут
- уперше за багато років... - Без репетиції.
Без репетиції.
Але він любить музику, йому не треба репетицій,
отак він її відчуває.
І він так цього хотів, що ось через роки
це сталося, і я дуже цим пишаюся.
Карнеґі-Гол пишається вами, і Нью-Йорк теж пишається вами.
Леонард Бернстайн.
Дякую. Щиро вдячний.
Скажу вам, я нічого не пам'ятаю після тієї сильної долі.
Певно, від'їхав, а коли глядачі зааплодували, отямився.
Хай це не завадить.
Ми в ударі, крихітко.
Хочу ставити хореографію номера з танцюристами у Цинциннаті.
Джеррі, я закоханий у музику. Я ж казав.
Щойно я щось придумаю, запишу й надішлю тобі.
Це той новий балет?
Про нью-йоркську відпустку трьох збитошних моряків?
- Саме так. - Не сперечайся з ним.
Це юнак, з яким треба рахуватися. Читай тут.
- Ну, Девіде. -«Бернстайн — майстер партитур.
Молодий диригент виконує вимогливу програму...»
Поруч з гітлерівським бомбардуванням Польщі.
Заходьте, відчинено.
- Вибачте, панове. - Він часто лишає двері відчиненими.
Привіт, Айзеку, Девіда ти знаєш, а то Джеррі Роббінс.
- Привіт. - Вітаю. Маємо спуститися вниз.
- Ти спізнився... - Я працюю над партитурою...
- Родзінський прийде раніше. - Родзінський тут?
- Гаразд, я зараз спущуся. - Айзеку.
Не забудь, твій цирковий поні — композитор.
У мене вже виходить не бити так сильно, так?
- Ідеально. - Я завжди такий...
надміру завзятий.
- Я надто захоплююся. - Так.
Ти поклав на мене обидві ноги. Не знаю, що й робити.
Я не знаю, що з собою робити. Це вже занадто.
- Думаю... - Занадто для однієї людини.
- Бо впер їх тобі в печінку? - Ні.
Це забагато для однієї людини. Чесно, Девіде.
Бо я ніколи не вийду з квартири.
- Така реальність. - Не виходь.
Любий Джеррі, це імпровізоване вибачення для протоколу,
що не так уже й погано, але й не дуже добре.
Я переглядаю партитуру, хоч і виснажений,
і все добре до номера три,
коли вступає весь контрапункт з двома фортепіано.
Боюся, там трохи брудно.
Це важко зробити на двох фортепіано, тож з оркестром, думаю, буде чіткіше.
І пробач за всі помилки.
Але в усьому винен Аарон Копленд.
- Це все я винен. - І ось він тут сидить.
- Це неправда. - Хай там як...
Залишу це вам, розбирайтеся, містере Роббінс,
як танцювати під таку музику, але
передавайте всім привіт і все таке, і...
Надіюся, тобі зайде. Щасти, Джеррі.
Гаразд, треба йти на репетицію.
- Я цим займуся. - Справді?
- Так. - Ти такий молодець.
Вони внизу, але ти все одно запізнишся.
- Замов за мене слівце Родзінському. - Я не його улюбленець, але замовлю.
- Люблю тебе, котику. - А я тебе.
Я стараюся в руках себе тримати
Але мене несе
Хочу вигляд відсторонений мати
Але мене несе
Вир несе
Мене захоплює, вир затоплює
І коли у кіно приходжу
І бачу акторів у сцені
Насправді усе, і вир несе Мої думки навіжені
Дівчину під захист взяти Лиходій не вміє її поважати
На захист біжу І дірку в екрані роблю!
Мене несе
- Його несе - Нас несе
Нас несе течія!
Чудово, але... чого тут ніхто не знає —
то це того, як він вибивав сопрано з бідної меншої сестрички
у численних операх, коли ми були малими.
Нехай це буде чесним попередженням для вас і для всіх.
Вітаю.
Я сподівалася, що ви прийдете. Ви, безумовно, стали відомі.
Ви знайомі з усіма?
- Ні. - Бетті й Адольф, з ними весело.
- Привіт. - Привіт.
Елен. Звісно, ви бачилися з нею в одній зі студій.
Привіт, Феліціє.
Кого я пропустила? Я когось пропустила?
Тільки піаніста.
Я думала, тебе не треба представляти.
- Привіт. Я Ленні. - Привіт. Феліція.
Бернстайн, як той самий.
Монтеалеґре.
Монтеалеґре?
- Монтеалеґре Кон. - Кон?
Монтеалеґре Кон.
Ого, яке цікаве поєднання слів.
У тебе такий погляд
Від нього слабшають ноги
Цей твій прийом Погляд через стіл
Ви з аристократичної європейської сім'ї по матері,
ваш батько американець і єврей,
і ви переїхали в Чилі, бо...
- Дивовижно, я все це пам'ятаю. - Я знаю.
Я не знаю як.
Ви переїхали в Чилі через батьків бізнес.
І тепер ви міцно осіли в Нью-Йорку, вивчаєте
піаніно, та насправді — акторську майстерність.
Кар'єра, що вимагає багатогранності, щоб зіграти безліч персонажів.
І тому мій висновок —
що ви, моя люба, дуже схожі на мене.
- Чим? - Тим, що мусили взяти
усі шматочки себе, розкидані по різноманітних ландшафтах,
і зліпити справжню людину, що стоїть переді мною.
І чим ми схожі?
- Ви спитали, і я вам відповів. - Знаю. Добре.
Російський православний єврей.
- Виріс у Бостоні. - Хтось слухав.
- Син емігрантів. - Так.
Ваш батько — успішний бізнесмен.
Знає Талмуд. Гарвард.
- Тоді школа музики Кертіса... - Інститут.
Інститут музики у Філадельфії.
Тепер обжилися тут, у Нью-Йорку, пишете музику й диригуєте.
Під маскою концертного піаніста, якого тягне до цієї мистецької Мекки,
тікаю від своїх пуританських коренів, як і ви.
Ваша сім'я підтримувала вас трохи більше.
Тато уявляв мене єврейським музикантом, що грає за копійки на вулиці,
дуже хотів, щоб я заробляв на життя в сімейному бізнесі.
Що за сімейний бізнес?
«Догляд за волоссям Семюеля Бернстайна».
- Правда? - Так.
Тож я мусив стати ходячим збірником мовлення, поведінки й поглядів на життя,
збірником, щоб бути багато ким одночасно.
І саме тому ми, я з вами, здатні все витримати й вижити,
бо світ хоче, щоб ми були чимось одним, і, по-моєму, це жалюгідно.
Ви дуже мене приваблюєте, Феліціє.
Мене несе
Тебе несе
Це вже занадто. Мені дуже шкода.
Зачекайте!
Застрибуйте!
Мені це подобається.
У вас напрочуд багато енергії.
Я просто йду за вами. Не знаю куди. Я не бував у цій частині міста.
Я не можу уявити вас у такому районі.
- Ви йдіть сюди. - Гаразд.
Просто на сцену... Роззуйтеся.
Добре. Куди поставити?
По той бік.
- А ви куди? - Тільки принесу сценарій.
- Сценарій? - Так.
- Мені й грати доведеться? - Що?
- Мені доведеться щось робити? - Ну... можливо.
Тепер я нервую.
І недарма.
Як тут гарно.
Краса, та й годі.
Я прочитаю сцену з маестро Бернстайном.
- Зараз зганьблюся. - Маестро Бернстайн? Звучить дуже вишукано.
- Ось. - Гаразд. Прочитаймо.
- Ми справді це зробимо. - Так.
- Я король? - Ви король, а це ваш замок.
Чудово.
І хоча ви й король,
- ви закохалися в мене. - Так.
І вирішили подарувати мені білу троянду з вашої корони.
Звісно, що так.
Ні, у вас її ще нема. Я маю дати її вам.
- Ось вона. - Я не читав п'єсу.
- Я знаю. - Стривайте.
Потримайте, будь ласка. Добре.
Оскільки я король...
що закохався...
Подарунок мені, повелителю?
Дуже добре.
Ваша репліка.
«З твоїми восковими плямочками, біла трояндо,
ти схожа на екстравагантно вручає їй квітку...»
Ні.
«Ти схожа на око...
розбитого місяця».
Ти жахливий.
Яка твоя репліка?
«Ти завжди змінюєшся, коханий.
Я не бачила тебе вчора.
Але дивилася на твого коня.
Він такий гарний.
Але не такий гарний, як ти,
бо ти — дракон.
Я вірю, що ти міг би розламати мене навпіл руками,
бо я слабка,
як паморозь,
обпечена сонцем».
Так трохи краще, правда, пані Монтеалеґре?
Коли більше світла?
- Дякую, Джозефе. - Джозефе, вибачте.
Я нервував. Думав, що це павук, хотів убити його своїм піджаком.
Добряче штовхніть службові двері, як виходитимете. Замкнуться самі.
Дякую, Джозефе.
Добраніч. Чудово. Дякую, Джозефе.
Ти не казала, що це заклад твого тата.
Це так ти заманюєш усіх залицяльників?
Ні, я... я рідко засиджуюся після 21:00.
Секунду. Ти порушила заради мені свої правила?
Подумала, що, можливо, ти того вартий.
Надіюся, це не надто виб'є тебе з колії.
Як мені компенсувати твій втрачений час? Знаю.
- Щось не так. - Що?
Як звати твого персонажа?
- Марґарет. - Марґарет.
- Так.
- І ти дублерка? - Так.
Ти маєш грати Марґарет вісім вистав на тиждень.
У центрі уваги.
- Якщо тебе зупиняє страх... - Мене зупиняє багато чого,
але не страх.
Я б не стояла тут перед тобою...
Я б навіть не була в Нью-Йорку, якби дала страху взяти наді мною гору.
Усе не так просто.
Тільки дурні заперечують,
що свою роль грає удача, талант і цілеспрямованість.
- Я — чудовий приклад. - Ти, мабуть, жартуєш.
Якби того доленосного дня Бруно Вальтер не захворів,
а Родзінського не засипало снігом, я б ніколи не дебютував.
Я викладав би гру на піаніно восьмирічним дітям, які скаржилися б...
Якби не в той день, то в інший.
- Ти так думаєш? - Я знаю.
- Правда? - Звичайно.
І не забувай... ти чоловік.
Ніколи не забуваю.
Добре.
Боже мій.
Браво!
Ти була неперевершена.
Годі. Ширлі, так люб'язно з твого боку, що ти прийшла.
- Я привела Річарда Гарта і його жінку Ліл. - Та ну.
Дік репетирує нове бродвейське шоу з Евою Габор,
його шлюб от-от розпадеться, і я вважаю, що ти любиш таких, як він.
- Яких? - Я теж люблю таких,
недоступних.
Бездоганно.
Так мило, що ви прийшли.
Я обожнюю «Темну сторону Місяця».
Припиніть. Ви неперевершена.
З вами вистава значно краща.
Це лише на тиждень, але люб'язно з вашого боку.
Май вони розум, сказали б міс Джонс залишатися в ліжку.
Ви справді чудова.
- Люба. - Дякую, мило з вашого боку, що ви прийшли.
- Я радий. - Дякую.
- Ходімо вечеряти з нами. - Ой, та я...
Не можу, мені вранці треба на поїзд до Тенґлвуда.
Тенґлвуд?
На побачення з моїм братом.
- Не дивуйся аж так. - Я не... Я просто...
Він нічого не казав.
Ну...
- Можливо, вирішив бути стриманим? - Мій брат?
Сумніваюся.
- Ні, спробуй ще раз. - Хай буде шість.
- Ні! - Вісім.
- Жахливо. - Чотири...
- Ні. - Три.
Ну, тоді має бути сім.
- Можеш просто зосередитися? - Може, я просто задумаюся на секунду.
Задумайся, бо зараз я надсилаю тобі це число
подумки.
- Двадцять. - Ні.
Ні.
А довго нам треба це робити?
Нам треба створити дуже сильний зв'язок.
Я не можу. Я не знаю, що ти робиш.
Може, ти там бомбу створюєш, звідки я знаю.
Ні.
- Я просто геть розслаблена. - Висадиш усе в повітря.
А ти ні?
- Так, я теж. - Правда?
Так.
Ще не бачила, щоб ти так довго сидів на місці.
- Хочеш кудись бігти? - Ні, не хочу.
- Добре. - Власне, взагалі не хочу.
Іди сюди, давай я.
Лишенько.
- З мене толку нуль? - Так і є.
Куди я йду?
- Ось, стань тут. Не ця. - Добре.
- Ні. - Чому ні?
Ну... може, надто яскрава?
Не так незграбно виглядає.
Мені до вподоби.
Обожнюю, як ти пахнеш.
- Правда? - Правда.
Як мій батько.
Хіба не дивно?
Раніше я обожнювала
загортатися
у його плащ,
коли він повертався увечері з роботи...
Той запах мене п'янив.
Я завжди асоціювала його з відчуттям безпеки.
Вона така гарна. Розкажи мені про неї.
- Вона чудова. Прекрасна дівчина. - Так.
- І ми просто... - Де ви познайомилися?
На вечірці у Клаудіо Аррау.
Феліціє, ви актриса?
- Чудова актриса, так. - Я така.
- Звісно, така. - Ні, справді.
Неймовірно, та актриса — я.
- Він не актор. - Ні, я жахливий.
- Я актриса. - Якось був на кінопробі,
- і це був жах. - Нікудишній актор.
Мене послали в Голлівуд, зняли на камеру
і такі: «Дякуємо, ось вам квиток в один кінець до Нью-Йорка».
- О ні. -«О ні», — це точно.
Він учився тут під час нашого першого літа, а тепер
він — улюблений викладач,
і неможливо зайти в приміщення, коли він диригує студентським оркестром,
стільки там народу.
- Це тільки тому, що я їх дуже люблю. - І вони тебе.
Розкажи мені, що сталося з Рочестерською філармонією.
- Мене туди не взяли. - Так, я знаю.
Думали, я забагато часу проводжу з вами в Бостоні.
- Це й була причина? - Гадаю, що так.
Треба обговорити «Наше місто», якщо в тебе є...
Тікаєш у Голлівуд?
- Марнуєш час на музичний театр... - Обіцяю, я кидаю музичний театр.
Ленні, ти відповідаєш за свої таланти.
Він може бути першим великим американським диригентом.
Серьоженько, давай не будемо.
Але йому доведеться жити так,
щоб коли він вийшов на сцену диригувати своїм оркестром,
то міг чесно сказати собі: «Моє життя й моя робота чисті».
Сєрьожо, та припини вже.
І прізвище...
Бернстайну ніколи не дадуть оркестр.
Але Бернсу...
Леонард С. Бернс.
- Я подумаю. - Був час, коли я розважав людей
у поїзді, що їздив до Москви й назад.
І після кожного приїзду мені доводилося негайно повертатися,
бо, звичайно, нам, євреям, не дозволяли там жити.
Я ніколи не бачив міста.
Ні разу.
Але в мене була змога грати.
Не будемо про це, Сєрьожо, краще вип'ємо. Розумієш...
- Хочу побачити. - Не треба всім розказувати...
Що побачити?
Усе, чим тебе вмовляє пожертвувати маестро Кусевицький.
Усю створену тобою музику.
- Правда? Ми не можемо отак піти. - Так.
Ще й як можемо.
Неймовірно.
Нащо від цього відмовлятися?
- Це так чудово. - Це ж несерйозна музика.
Що це означає?
Ну, він думає,
що я можу бути першим великим американським диригентом.
А ти цього хочеш?
Я хочу багато чого.
Нью-Йорк, Нью-Йорк!
Яке хвацьке місто!
Як почуваєшся?
Схоже, вже краще.
Можна я покладу голову ось так?
- Страшенно ніяково. - Ні.
- Ніби я не...
Якщо не дихати, все нормально.
Просто... Ні.
- І так щоразу. - Щоразу що?
- Ти про що? - Щоразу, коли я лягаю в ліжко,
- до якого не звик. - Зрозуміло.
- Але ж ти натякала. - Ну, хтозна, що ти мав на увазі.
- Я просто... - Боже.
- Біль у попереку... - Ти п'єш якісь таблетки?
- Я п'ю купу таблеток. - Ні, звичайно, п'єш,
а спеціально від попереку?
Лишенько. Мені шкода.
Бідолашний.
- Лежати на підлозі значно легше. - Так.
Набагато краще. Дякую. Чудова ідея.
Підготувалася, накидала подушок.
- Піклуєшся про мене. - Я хотіла, щоб тобі було зручно.
Зіграймо в гру. «Заздрощі й секрети».
- Знаєш таку гру? - Ні.
Ми ділимося секретом, тоді кажемо одне одному про щось,
чому ми заздримо, і так зближуємося.
Але я й так досить близько.
Ти явно ближче, ніж 20 хвилин тому.
- Гаразд. - Я бачив тебе з усіх боків,
- про які я тільки мріяв. - Боже.
Гаразд.
Ти перший.
Хочеш сказати, чому ти заздриш, чи якийсь секрет?
Розкажи мені секрет.
- Щоб я розказав секрет тобі? - Так.
- Я щойно скинув на тебе попіл... - Ні.
Добре.
У дитинстві
у мене бували сни, в яких я вбиваю батька.
І справа в тому, що я прокидався, сидів у ліжку
і фантазував про те, як це буде,
таким жорстоким він був.
Часом я не можу...
Не можу знайти себе.
Ну...
Я, до речі, згодна.
- Щодо чого? - Щодо прізвища.
Феліція Бернс.
Ніякого шарму.
Звучить якось не так.
- А твоє звучання мене заспокоює... Боже. - Правда?
Я заздрю повітрю, яке прокладає собі шлях крізь тебе.
Сподіваюся, з рота.
- Насправді з обох боків. - Ні.
Не думав про це в такому ключі.
Але це, безумовно, була б якась
зміна тональності, якби воно виходило з іншого боку.
Мабуть, не менш приємна.
- Я тремчу? - Ти огидний. Так.
Ці очі...
Ти навіть не знаєш, як сильно я тобі потрібна.
Може, і знаю.
Котику, це було краще, ніж у Філадельфії.
- Справді? - Я ледь стримався,
- щоб не стрибнути на оркестр. - Ти надто ласкавий.
Я розповідав тобі про дівчину? Дівчину, про яку я писав... Феліціє!
- Ту, про яку я писав. - Так.
Це Девід, він грає на кларнеті. Що ще він...
- Я граю на кларнеті. - Я бачу.
- І він надзвичайний. - Так.
Так, я слухала, ти був чудовий.
І ти теж. Зірка Бродвею.
Ні.
Ми обідаємо з Кусом, інакше ми б...
Може, пізніше? Вип'ємо абощо?
Я б із радістю, так.
- Я не хотів так тебе ошелешувати. - Ні, все гаразд.
- Мабуть, я повівся нетактовно. - Ні.
Зовсім ні.
- Тож побачимося пізніше. - Так.
Гаразд, ходімо. Ну ж бо. Давай, пташко!
- Був радий познайомитися. - Навзаєм.
Життя не таке вже й серйозне. Чесно, повір.
В якому столітті ми живемо? Можна бути вільним
без провини й зізнань. Слухай, що тут поганого?
Я точно знаю, хто ти.
Давай
спробуємо.
- Так. - Так?
- Тобто... - Ні!
- Не тут. - Ні, не тут.
Ні, я це точно не так планувала.
Леонард Бернстайн — композитор, диригент і піаніст.
Його дружина, Феліція Монтеалеґре, — актриса.
Обоє ведуть повноцінне професійне життя, та розлучаються рідко.
Містеру Бернстайну 37,
але він у центрі уваги уже з десяток років.
Відколи він замінив Бруно Вальтера
і диригував Філармонійним оркестром у 25,
Леонард Бернстайн диригує або грає по всьому світу,
пише симфонії, балети, опери,
а також музику до бродвейського мюзиклу «Чудове місто»
і кінофільму «У порту».
Феліція Монтеалеґре потрапила на Бродвей і американське ТБ
з Сантьяго, Чилі.
Вона стала однією з перших повноправних зірок драми на ТБ.
Сім'я Бернстайнів, Леонард, Феліція та їхні діти,
Джеймі і двомісячний Александр,
живе в Нью-Йорку поблизу Карнеґі-Голу й Бродвею.
Вони тут уже близько трьох років.
Добрий вечір, Феліціє.
- Привіт, Еде. - Добрий вечір, Ленні.
- Як справи, Еде? - Добре.
Ленні, мені завжди досить складно охарактеризувати вашу професію,
бо ви багато чим займаєтеся водночас.
Що ви вважаєте своєю основною професією?
Мабуть, треба сказати, що основна моя професія — музикант.
Усе, що пов'язане з музикою, — моя сфера,
правда ж? Чи я її пишу,
чи диригую, чи викладаю, чи вивчаю, чи граю.
- Де є музика, я її люблю і займаюся нею. - Феліціє, як встигати за діяльністю Ленні?
Буває важко. Він узявся за багато видів роботи.
Цей сезон обіцяє бути дуже насиченим.
А ще він пише два музичні шоу.
Одне — адаптація
«Ромео і Джульєтти», «Вестсайдська історія»
з Джеррі Роббінсом, Артуром Лорентсом
і напрочуд талановитим молодим ліриком Стіві Сондхаймом.
А ще він робить чотири тематичні виступи
в «Омнібусі», телевізійній програмі каналу CBS.
І...
- Правильно? - Ти знаєш мій графік краще за мене.
Феліціє, а ви? Ви займаєтеся чимось іншим, окрім акторства?
Що ж, досить складно робити ще щось, на додачу до ведення домогосподарства.
Чоловік, діти і зйомки займають решту часу, що залишився.
- І запам'ятовування моїх проєктів. - Ну...
Нічого не можу вдіяти.
Ленні, у чому різниця між життям
композитора Бернстайна і диригента Бернстайна?
Ну, маб...
Мабуть, різниця є. Це...
різниця в характері, що існує між будь-яким композитором
на противагу творцю чи виконавцю.
Будь-який виконавець, чи то
Тосканіні чи Талула Банкгед, хто б це не був,
веде публічне життя.
Життя екстраверта, скажімо.
Надто спрощене слово, та щось на кшталт цього.
Тоді як творча людина
сидить сама в цій чудовій студії яку ви бачите тут,
пише сама,
спілкується зі світом у дуже приватний спосіб,
живе досить
значним внутрішнім, а не зовнішнім життям.
І якщо носити з собою обидві ці персони,
гадаю, це означає, що ви стали шизофреніком, і на цьому все.
Феліціє, ви, мабуть, теж цікавитеся музикою?
Татку.
Татку!
Лови!
Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ, ТАТКУ. ДЖЕЙМІ
Я теж тебе люблю, рибко.
Дуже сильно. Дякую.
Ну, привіт, діти Зевса!
Друже!
- Привіт, Ленні. - Привіт.
Який приємний сюрприз.
За це я й люблю Нью-Йорк.
Виходиш зі своєї квартири — і раптом зустрічаєш людей, яких любиш.
- Я їду в центр. - Я теж.
А ми зріжемо через парк, щоб піти в «Сакс»,
- доки не набігло народу. - А ти хто в нас? Привіт.
Привіт, ти така гарна. Така мила.
Розказати тобі секрет?
Ти знаєш, що я спав з обома твоїми батьками?
Занадто, так? Занадто.
Люблю надлишок, що тут скажеш. Але я стримуюся.
Я стримуюся!
Бачиш тих, через дорогу, що витріщаються на нас?
Такі: «Це точно не він. На ТБ він значно гарніший.
Але вуха як у Леонарда Бернстайна, ні?
Невже це він? Це можливо?»
Як незручно. У нас навіть столового срібла немає.
- Ось. - Вибач, люба.
Нащо нам те столове срібло?
Я замовив китайську їжу, пам'ятаєш?
Але нам треба кляті штори, щоб я міг спати.
А то блукаю, як зомбі.
Лякаю всіх наших дітей.
- У нас є діти в цьому будинку? - Є.
- Хтозна, як Берги це роблять. Троє дітей. - Троє! Я знаю, це неймовірно. Нерезонно.
Алекс не шумить. Думаю, все в нас буде добре.
- Поки що. - Спить цілими днями.
- Александр, немовля, що спить. - Скоро вже так не спатиме.
- Він ніби несправжній. - Так.
Дитина мрії.
Мені сумно, кохана, не знаю чому.
Любий, ти так стомився. Тобі просто треба поспати.
Так.
Літо колись співало в мені, але більше не співає.
Една Сент-Вінсент Міллей.
Якщо в тобі не співає літо,
у тобі не співає нічого.
А якщо в тобі не співає нічого,
ти не зможеш писати музику.
За те... щоб бути в орбіті мого брата, треба платити, ти ж знаєш.
Як би йому не хотілося вірити, що все навпаки.
Я розумію, про що ти.
Це дуже дивно, але я...
Я вірю, що це властиво кожній людині.
Людина прагне виправлятися.
Сюди.
Але...
мати такий тягар сильної особистості — це як своєрідна смерть.
Справді.
Щойно я бачу, що це змушує його страждати, я розумію, що воно того не варте.
Ні. Навіщо? Це мене не вб'є.
Якщо це його втішає чи припиняє страждання,
і в моїх силах це зробити, то чом би й ні?
Але це треба робити абсолютно без самопожертв.
Бо якщо йтиметься про самопожертву, я зникну.
Добре?
Того разу справді було добре!
Гордий татусь!
- Місце є? - Завжди.
- Плетений диван! - Боже!
Білий антикварний плетений диван з подушками Pierre Deux.
- Я в захваті. - Це додасть приміщенню
химерності вікторіанської оранжереї.
Ти хочеш замкнути мене в скляній клітці, як якусь екзотичну пташку.
Мене оточують чоловіки, і відчувається, що так має бути.
Вони справді кращі.
Я думаю, Феліція... Я не знаю... Я не можу її розкусити.
Вона нормальна. Вона просто, знаєш...
З тобою все гаразд? Потрібен рушник чи ще щось?
Хуліє!
Неси сюди рушника.
Просто ти весь час відволікаєшся.
Піду потужно посеру.
Гаразд, чудово.
- Боже. - А тато нічого не казав про
- Гаррі й Амберсона цього літа? - Ні.
Гаррі пропонує мені роботу в Амберсона цього літа.
Що скажеш?
- А що каже тато? - Що це чудова ідея.
Тоді я теж так думаю.
- То ти згодна? - Так.
- О, дякую. Бувай. - Люблю тебе. Бувай.
- Вже геть доросла. - Зовнішність часом оманлива.
Мені дозволили.
Дуже вам дякую.
Постарайтеся зробити це дуже добре. Дуже добре.
- Я радий. - Не лякайте. Зроблю все, що зможу.
Мене щойно збили з ніг у мене вдома.
Іди сюди. Де з ким познайомишся.
Той тип мало не збив мене з ніг.
- Мені відрубало голову... - Послухай...
- Знаю, я втомився, будь ласка... - Це Ленні.
- Вітаю! Як справи? - Це Чарлі.
У мене обидві руки зайняті.
- Ти великий хлопець. Великий. - Джим.
Величезний. Привіт, я Чарлі.
Дуже приємно. Як ти? Розважаєшся?
Ленні мав би писати музику.
- Ну... - Ні, Гаррі любить грати з ним,
щоб хтось приходив, були записи й...
стереотипні хлопчики.
- Я таких не люблю. - Не люблю.
Ні, я знаю, я таких теж не люблю.
- Що ж... - Що ж...
- Тримаєшся, як чемпіон. - Так і є.
- Я б і не знала. - Непогано даєш раду.
- Наша Жанна д'Арк. - Так.
Але згадай, що сталося з Жанною. Не дуже добре вийшло.
Так нудно.
- Вітаю, Скотте. - Привіт.
У нашій сім'ї ми так не кажемо. Феліції це не до душі.
- У вашій сім'ї? - У моїй.
У твоїй сім'ї, Ленні?
Гаразд, досить.
- Ми разом уже десять років. - Повір, я знаю трьох із них.
Хтось застряг на етапі заперечення.
- У кросворді. Одинадцять букв. - Правда?
Заперечення.
- Так і є. - Еге ж.
- Кросворд у четвер? - Так.
- Він легкий, але... - Так.
- Вітаю. - Я Томмі.
Ти що, з'явився з моєї хустинки?
- Я тут живу. - Ти що, джин?
- Якби ж. - Можна три бажання?
- Яке перше бажання? Привіт. - Перше бажання.
Щасти вам. Бувай, Томмі.
Вибач, я навіть не знаю, чи ти...
- Як гарно. - Дякую.
- Це Феліція зробила. - Вона молодець.
Кинутий напризволяще, я вдягався б, як клоун.
Це правда. Нікому не кажи.
Не проти, якщо покурю в іншій кімнаті? Де ти живеш? Хто ти?
- Я з Сан-Франциско. - То ти з Землі?
Родом звідти, так.
- Розкішне волосся. - Дуже вдячний.
Слухай, я на дах. Подихати свіжим повітрям.
- Хочеш зі мною? - Залюбки.
Чудово. Іди сюди. Томмі, так?
- Головний гість. - Королева балу.
Королева балу.
- Боже, ти знущаєшся? - Двоє одночасно. Якимось чином.
Трюк на дроті. Неймовірно.
Привіт!
Ти ніде не бачила Ленні?
Привести його тобі?
Ні, я не проти.
Я ж кажу, що мені потрібна була водолазка.
Мені потрібна була водолазка, розумієш?
Бо це ж... Коли я проб'ю цю довбану стіну.
- Як ми це владнаємо? - Не знаю, що й робити.
Мене це непокоїть. Ми мусимо це з'ясувати.
А вони не... Твої слухачі знають, як ти виглядаєш?
Ти працюєш на радіо, а маєш бути на ТБ.
- Припини. - Ти такий красень. Можна?
Люба, це Томмі.
- Усе гаразд? - Так.
Люба.
Проходь сюди. Усе нормально.
- Люба. - Ні.
Мені дуже шкода.
Поправ зачіску. Ти стаєш неакуратним.
Що ж, подобається це тобі чи ні, світ надзвичайно зачарований,
навіть одержимий усім, що пов'язано з тобою.
З часу знаменитого дзвінка, що призвів до твого дебюту в Карнеґі-Голі.
І ти їх не підвів, дорогий мій.
П'ятнадцять років на телебаченні навчав нас усій магії класичної музики,
«Концерти молоді» й «Омнібус» побачили сотні мільйонів людей по всьому світу,
десять років у Нью-Йоркській філармонії, а ще ж були твори.
«Вестсайдська історія» воскресила мюзикл у США.
А ще є «Кандід» і «Звільнення у місто».
Власне, якщо підсумувати, я мало що створив.
Музика — це... Я не...
Знаю, це прозвучить дивно, але вона була найважливішим, що я зробив, і...
найбільше я незадоволений тим, що я
не так і багато створив.
Як усе підсумувати, вийде не надто довгий список.
Ну...
Це...
До всього, це шанс для всього світу познайомитися з тобою ближче.
Ця книга допоможе зрозуміти, про що ти думаєш наодинці з собою.
Твої особисті відчуття стосовно життя, яким воно є для тебе.
Я відчуваю, що світ — на межі краху.
Ось що я відчуваю.
Я цілком серйозно.
- Так. - Зменшення креативності,
яка різко вклякла на місці.
Не з наукової точки зору. Наука якраз вибухнула.
Але от ми сидимо тут, і мені дуже важко
думати, що...
чи я диригент, чи композитор, —
це не має ніякого значення.
Або чи про моє існування взагалі варто говорити в цій книзі.
Ні, я згоден. Так.
Думаю, це ознака багатьох митців, що видно в їхніх роботах.
Це якось просочується у підсвідомість
- і призводить до великої депресії... - Я знаю, що Феліція...
Вона гостро це відчуває.
Воно проникає всюди.
Таке враження, що її ніщо вже не тішить.
Знаю.
- Це так сумно. - Ні пікнік,
ні вода, ні обід,
ні посиденьки разом.
Чому так?
Думаю, у неї гостре відчуття марності.
Я теж у ній це відчуваю.
Я й гадки не мав, бо спершу вона здалася мені
неймовірно життєрадісною, якою вона і є,
і напрочуд уважною та обізнаною,
і щасливою людиною, але
є в ній якась зневіра.
Місяць тому у Відні вона сказала:
«Я хочу зійти. Зупинити цей автобус і вийти».
А ти як ставишся до цього?
У мене є один-два рятівні фактори. Перший — я люблю людей
і люблю музику. Так люблю музику, що міцно тримаюся за життя, у найглибшій депресії.
А я впадаю в глибоку депресію.
Але моя робоча етика тримає мене на плаву.
А другий — я так сильно люблю людей,
що мені важко бути на самоті.
- Що пояснює мої страждання як композитора. - Так.
Ти єдиний з тих, кого я знаю, хто не зачиняє двері у ванну зі страху самоти.
Чи можна дійсно вірити в те,
що людина — просто тварина
в пастці?
Вона жертва власної жадібності, дурості і...
У божественне начало вірять або не вірять.
Якщо я в нього вірю,
що, певно, пояснює мою любов до людей,
то я маю вірити, у глибині душі, що вихід є.
Отже, сопрано,
співайте, як на голках.
З 44-го такту, з кінця «Хай наш сад росте,
хай наш сад росте», — і йдемо до а капела.
І, сопрано, обов'язково
звільніть місце так, щоб високі ноти злітали.
- А що це тут? -«Ме муеро, ме сале уна ернія».
- Це означає... - Це... «Я вмираю
і в мене росте грижа».
Це старий чилійський вислів. Я відчайдушно шукав риму, не знайшов.
- Я розбудив її... - Твоя мама родом з Рівненської губернії.
Посеред ночі, у відчаї.
Є якась чилійська ідіома, кажи.
Розбудив з дуже глибокого сну.
Це саме та п'єса.
Уся іспанська тут — від Феліції.
Добре, що вона сьогодні тут, допомагатиме з вимовою.
Саме так. Вибачте, я...
Я переглядав твори Вольтера і не зміг знайти Рівненську губернію.
Бо я її вигадав, любий мій.
Гляньмо, що ти скажеш.
- Подивимося, як тобі. - Як гарно.
Знаю, правда ж чудово?
- Гаразд, ось так. - Дякую.
Виходь. Ходімо.
- Виходь. - Добре, дякую.
Ленні, що мені брати?
Бери той здоровецький мішок корму.
Боже. Дякую тобі.
Це Джеймі.
А я хотів випити.
Татку!
Привіт, рибко.
Пригощайся. Проходь туди.
- Це все Феліція придумала? - Я тут ні до чого. Картина теж її.
- Така гарна. - Ленні.
- Що таке, люба? - Ти бачив Джеймі?
- Я не бачив Джеймі. - Ти її не бачив?
Ні.
- А що? Вона тут? - Так, вона тут.
- Вона страшенно засмучена, любий. - Чим вона засмучена?
Вона чула плітки.
- Перепрошую? - Плітки.
- Плітки про що? - Про тебе, любий.
А що саме?
Я не знаю. Вона ціле літо провела в Тенґлвуді.
Хтозна, що вона могла там почути.
І що ти їй сказала?
Любий, не я маю казати. Я сказала, хай поговорить з тобою.
Вона вже досить доросла.
Байдуже, скільки їй років, я прошу тебе бути обачним.
По-моєму, вона вже в тому віці, коли має знати, заслуговує на це.
Я маю на увазі, любий, вона нічого цього не просила.
- Це було моє рішення. - Ні, це було наше рішення.
Не тільки твоє.
Не смій казати їй правду.
Джейм'ятина-курятина.
- З поверненням додому. - Це ж треба.
Привіт.
- Привіт. - Привітики.
Ого.
Я такого не чекав.
Ти писала нову пісню?
Я читала. Вела щоденник. Ти добре доїхав?
- Бачила Томмі? - Так, він мені помахав.
Я думав, ти зрадієш. Він залишиться на вихідні.
Чудово.
Дуже тямущий хлопець. Тримає мене в тонусі.
- Побачиш, як він складає анаграми. - Милий він.
Так, слухай, мама сказала мені, що ти
дуже засмучена, бо до тебе дійшли чутки
про мене в Тенґлвуді цього літа.
Краще б вона нічого не казала.
- Джеймі... - Нехай, не має значення.
- Має, бо ти засмучена. - Я не засмучена.
Обговорімо це.
Ми з мамою поговорили, і
я сказав, що прийду сюди і поговорю з тобою.
- Я... - Спробую просвітити або пролити якесь
розуміння на те, що могло статися, тож...
- Я б назвав це словом «заздрощі». - Що?
Заздрощі.
Коли я був
студентом у Кертісі, там був один хлопець...
Здавався хорошим. Приніс у школу пістолет, хотів убити мене, заздрив моєму музичному
- таланту. - Твоєму музичному таланту.
Це довело його мало не до вбивства.
Худкерівником Нью-йоркської філармонії був Артур Родзінський.
Бог підказав йому взяти мене на роботу.
Намагався задушити мене під час репетиції.
Через заздрощі.
Я не знаю, що сталося чи хто, що і де сказав,
але можу тільки припускати, що мотивом були заздрощі, рибко.
Заздрощі через...
те, що я роблю.
Це мучило мене все моє життя, і вибач, що тепер мучить тебе.
Надіюся, тепер ясно.
То ті чутки — неправда?
Ні, кицю.
Дякую,
що прийшов поговорити.
Мені тепер легше.
- Ходімо всередину. - Що...
Якого кольору?
Тут у нас...
три відтінки того самого червоного кольору.
Це не той самий червоний колір.
Цей, як виявилося, синій.
- Я спробую... - Синій.
То ми що, вже кидаємо анаграми?
Ти зробиш візерунок.
- У нас манікюр. - Ти художниця.
Поглянь, це маленька шашечка.
Я подумав, добре б, щоб він приїхав на вихідні.
Я знаю, як Джеймі любить бути з ним.
- Джеймі? - Він і тобі подобається, чи не так?
Так, справді.
- Люба, якщо я зробив щось не так, скажи. - Ні.
Ні, я не знаю, чому Джеймі так...
Я не знаю, чому ти сказав, що її особливо цікавить...
Просто Томмі якийсь дуже теплий, і він надзвичайно розумний,
як і наша донька.
- Добре. - І...
- Ні, я не кажу... - Я теж зацікавлений проводити з ним час.
Я не намагаюся виставити все так, ніби привіз його сюди заради неї.
- Зрозуміло, що ні. - Ні, звісно, ні.
Я тільки кажу, що це ще одна причина.
- Скажу, щоб не приїжджав. - Ні.
Я явно повівся нетактовно.
- Ні. - Нетактовно.
Насправді справа не в цьому. А в...
- А в чому? - Ні, ні в чому.
Гаразд. Добре.
Отже, все добре?
Так?
- Так. - Гаразд, люба.
Давай я. Гаразд.
- Що? - Ні, я просто...
Нічого. Я думала, ми розмовляли.
- Ми й розмовляли. - Ні.
- Вибач. Я думав, ми закінчили. - Знаю, ти зайнятий.
Та ні, але дуже хочу це закінчити.
Ну тоді зроби це, любий. Я тебе не зупиняю. Закінчуй.
А де всі? А, вони тут.
Усім привіт, я хочу зробити оголошення.
Я закінчив «Месу».
Ура, тату.
А мама куди?
Хуліє, хто покинув Снупі у вестибюлі?
Привіт, Браяне. Алексе.
Хто кинув... Хто покинув Снупі у вестибюлі?
- Хто покинув Снупі? - Це я. Вибач, татку.
Це ж його день.
- Він почав їсти... - Тату, ти мусиш мене побачити.
- Скільки? - Припини.
- Чому ти без кінця про це говориш? - Скільки?
- Пробач. - Там була жінка...
Ти на день запізнився до Дня подяки.
Знаю. Гаррі причепився. Я мусив зробити...
- Ніна засмутилася. - Та не схоже, що Ніна засмучена.
Ти чув, як вона кричала про якусь випадкову жінку?
Ти нарешті заманив її сюди.
- Це сюрприз для тебе... - Тату!
Звісно. Дякую, Хуліє.
Ніна психує не через жінку.
Ти ледь не пропустив День подяки.
- Ми не знали, чи ти приїдеш. - З Днем подяки.
- Майку, побудь ще. - Дякую.
- Мені треба їхати. - Джеймі, відвези.
- Так, ходімо, Майку. - Дякую.
- Може, спершу перекусите? - Ні, я не голодний.
З Днем подяки.
Люба?
Я вже на секунду подумав...
- Оце ти фокус зробила. - Що?
- Оце ти фокус зробила, кажу. - Ти про що?
Ну, люба, поклала під дверима подушку, капці,
зубну пасту й зубну щітку, і відтоді я тебе не бачив.
Я розумію, ти сердишся на мене. Господи Боже. Але послухай,
будьмо розсудливими.
У Чилі є приказка
про те, що ніколи не треба стояти під птахом, у якому повно лайна.
А я живу
під тим довбаним птахом
так довго, що це вже стало комедією.
А я думаю,
- ти даєш своєму смутку узяти над... - Припини!
- Дай закінчити... - Я тут ні до чого.
- ...те, що я хочу сказати. Я думаю... - Ні.
...ти даєш смутку взяти над собою гору.
Річ у тобі, ти маєш бути в захваті.
Ти хочеш страждати від безсоння, бути сумним, хворим.
Щоб не довелося виконувати свої зобов'язання.
- Які? - Які стосуються твого дару.
Твого таланту.
- Я тебе благаю. - Боже.
Це неабиякий тягар. Ти уявляєш?
- Який тягар — удавати чесність і любов. - Вибач, але це правда.
Наче ти понад усе любиш людей, і через це джерело любові
у тебе таке складне життя.
- Саме так. - Прокинься! Зніми окуляри.
Ненависть у серці. У тебе в серці ненависть і гнів.
Всього й не порахуєш. Ось твій стимул.
Тобою керує глибока злість.
Ти не стоїш на п'єдесталі, даючи нам відчувати музику
такою, якою вона була задумана. Ти шпурляєш її нам в обличчя.
- Як ти смієш? - Бо ми ж ніколи не зможемо
її зрозуміти, і побачивши, як ти робиш це без особливих зусиль,
ти сподіваєшся, що ми усвідомимо, в глибині душі,
- наскільки ми гірші за тебе. - Це твоя проблема.
- І ця твоя пиха... - Ти як усі.
Стрибаєш довкола молодих офіціантів, яких тобі підбирає Гаррі,
типу вони бозна-які інтелектуали,
- а ти їх нібито «навчаєш». - Принаймні моє серце відкрите.
Яке нахабство таке казати!
Ти що, забув про чотири роки,
коли вагався, чи хочеш шлюбу зі мною?
- Я так думаю. - Знаєш, який ти?
Як у тому фільмі про Чемберлена: «Як мені конкурувати з тим, ким ти мене вважаєш?»
Добре, що я зустріла Діка, щоб пережити твою нерішучість.
- Дік Гарт. Річард Гарт. - Так.
- Який, бляха, помер. - Який кохав мене.
- Який помер. - І кохав мене.
Так, він тепер труп, а я був тим дурнем,
який чекав на тебе біля довбаної лікарні, як ідіот. Така моя правда.
Твоя правда — це срана брехня!
Висмоктує повітря в кожній кімнаті і не дає нам можливості
жити і дихати такими, якими ми є.
Твоя правда дає тобі хоробрість і силу
і висмоктує хоробрість і силу з нас усіх.
Бо це так виснажує, Ленні.
Це так виснажує — любити і приймати когось, хто не любить і не приймає себе.
І це єдина правда, яку я знаю про тебе.
Якщо не візьмешся за розум, то помреш самотнім, старим гомосексуалістом.
Мамо! Тату!
- Татку! - Мамо!
- Тут Снупі, швидше! - Ходімо.
Мамо! Пропустиш Снупі.
Що ви там робите?
- Він величезний. - Ви там уже цілу вічність.
- Тату! - Так.
Виходь.
Я піду.
Вітаю.
Добрий день. Як справи? Красуня.
Вітаю. Здрастуйте. Як життя?
Чудово. Здрастуйте.
Що я люблю
у цих репетиціях по четвергах —
це можливість обговорити з вами, що ми думаємо про музику.
Тож дякую, що прийшли, і гарного дня.
Сьогодні ми вивчаємо 14-у симфонію Шостаковича, твір 135.
Що я зрозумів про цей твір...
Він часом похмурий, та я схильний думати, що це не так.
А що
з наближенням смерті,
я вважаю, митець повинен
відкинути все, що його стримує.
І митець
має рішучо творити, скільки б часу йому не залишилося,
у повній свободі.
І тому
я маю зробити це для себе,
я маю прожити
решту життя, яким би довгим чи коротким воно не було,
саме так, як я хочу.
Як робить усе більше з нас у наш час.
Коли сер Вельзевул попросив десерт
У готелі в пеклі
Де вперше впала Прозерпіна
Синіми, як жандарми, були Морські хвилі
Гойдали й шокували барменку
Як Балаклава, зійшла вниз лава
З даху, і море синє
Дерев'яні жандарми
Узяли їх під варту, поки Вельзевул ревом рому просив
ФАСАД РОЗВАГА
Ніхто з них не прийшов!
І — знято. Дякую. Сцену знято.
Боже. Схоже, мій рот ще ніколи не говорив так швидко.
- Ти дуже милий, Коліне. - Ось, Феліціє.
Я б радо зняла ще дубль.
- Так, звичайно. - Якщо не заперечуєте.
Отже, пам'ятайте: якщо брати ноти нижче, звучить краще.
Нижче. Я співала високо. Якщо ще раз, хочу почати з такту 44.
І, думаю, перкусія могла б бути трохи тихішою.
- Досі болить голова? - Усе гаразд.
- Синтіє. - Вони хоч знають,
що ти станеш режисеркою? Це лише питання часу.
Це вже відбувається. Килим учора був іншого кольору.
- Я мала рацію щодо килима. - Згоден.
Я й забула, як сильно я люблю бути на роботі.
- Ми майже закінчили. - Бронювання почекає.
- Це так весело. Справді. - Зачекайте.
Я думав, сьогодні моя черга вести вас кудись.
Ви обоє, годі за мене хвилюватися. Все гаразд.
- Я зайнята, як ніколи. - Краща, не зайнятіша.
Хоча, боже, це правда, так? Передпокази...
-«Бідолашного вбивці» наступного тижня? - Не нагадуй.
Хто говорив про хвилювання?
Я просто жадібний до спілкування з вами.
Я вся твоя.
- Про що ви говорили? - Я говорив про те, як...
- А про що я говорив? - Не пам'ятаю.
Може, я казав, які всі сьогодні гарні.
Багато... багато красенів. Дуже.
Курчат? Ми їх так називаємо.
З курчатами завжди добре.
Ти дуже любиш курчат.
- Я обожнюю курчат. - Я знаю, так.
- Гаррі, я... - Так. Підходить.
- Занюхуй прямо звідти. - Так.
- Вийшло? - Він професіонал.
На мене все летить з твого довбаного носа.
Нічого. Ось сюди.
Давай. Я подаватиму всім.
- Ленні... - Я в порядку. Дякую.
- Вибач... - Усе гаразд. Дякую. Усе добре.
Джеррі Роббінс був правий, стосунки не виживуть
у готельних номерах.
- Зараз ти мене засмутиш. - Послухай.
Ні, люба, ні, я просто хотів...
Я дзвоню запитати, які в тебе плани на вихідні.
За пару днів ми будемо вдома.
Ми могли б поїхати в Фейрфілд. Просто скажи мамі.
Хто «ми», тату?
Ні, я...
Він не монстр.
Він просто розумний,
чудовий хлопець. Мій геніальний лепрекончик. Він навіть не мій типаж.
Татку, прошу, не треба.
Тату, прошу, не говори зі мною про це.
Рибко...
Я в захваті від тебе.
Я так тебе люблю, Джеймі... Я люблю тебе.
Я знаю. Знаю.
Я знаю.
Я ще раз поговорю з мамою.
Добре, татку.
Не знаю, чи ти бачила, про тебе чудовий відгук у рецензії «Нью-Йорк Таймс».
- Справді? - Я вирізала для тебе. Думала, що зможу...
Я не хочу дивитися.
Ні, мені від такого незручно.
Але це так мило. Дякую.
Гаразд.
Як пройшов вечір понеділка?
Понеділок... Ні, не думаю,
- що хочу про це говорити. - Стій.
- Що сталося в понеділок? - Нічого.
- У твоєї мами є залицяльник. - Ні.
Справді? Ні, прошу, поговорімо про це.
Я думаю, досить того, що ти мусиш знати про походеньки батька.
Тому ні, нам цього не треба.
Але. До речі про батька:
у мене буде дві вистави на День подяки, тож
я залишуся в театрі, а ти поїси з ним
у квартирі з Ніною й Алексом.
Заради Ніни, підтримуймо якусь подобу нормальності.
- Не бачу тут нічого нормального. - Що ж, я...
Я не знаю, що сказати.
- Я спізнююся на зустріч з Александром. - Облиш.
Це правда. Ви двоє явно маєте поговорити.
- Ні, не роби цього. - Ні, я залишу вас наодинці,
- говоріть собі. - Ми так не робимо.
Дорослі так не роблять.
- У мене плани з Александром... - Ні. Доню.
Ми це так не залишимо. Подивись мені в очі.
Бачу ж, ти сердита, Не хочу, щоб ти такою пішла.
- Я на тебе не серджуся. - Я тобі не вірю.
Зачекай.
Я на тебе не серджуся, мамо.
Ти геть не вмієш брехати.
- Зате знаєш, що можеш мені вірити. - Це так.
- Я піду. - Ні.
- Треба його подражнити... - Люблю тебе.
Що досі не бачив тебе, щоб захопитися твоїм виступом.
Що ж, це було б чудово.
- А тепер розкажи мені про залицяльника. - А, так, залицяльник...
Отже...
Я хвилювалася, як ти знаєш.
- Я хвилювалася, як ти знаєш. - Так.
- Ми пішли пообідати, не повечеряти. - Куди?
Кафе «Карлайл», нічого такого.
І я трохи нервувала, визнаю, але й він теж.
І от ми обідаємо, він нахиляється
і запитує, чи можна відкрити мені секрет.
- Розумієш, він трохи закоханий. - Он як.
Тож я посміхнулася, трохи зашарілася і сказала розповісти мені.
Він закоханий у Менді
і хоче, щоб я їх познайомила.
- У Менді Вейджера? - Менді.
Не дивуйся. Менді дуже гарний чоловік.
- Феліціє... - А я там
червоніла, метелики в животі й...
Що ж,
схоже, мене приваблює певний типаж.
Слухай...
Ти ж знаєш, Ленні кохає тебе, справді кохає.
Він просто... чоловік. Чоловік, який жахливо старіє,
який не може бути лише кимось одним.
Він просто... заблукав.
Я завжди знала, хто він.
Він мені дзвонив.
І що?
Щоб ми всі поїхали у Фейрфілд на два тижні.
- У нього якийсь чужий голос. - Феліціє...
Ні, я...
Давай не шукати виправдань. Він не підвів мене.
- Феліціє... - Ні, це...
Це моя власна пиха —
думати, що я зможу вижити з тим, що він може дати.
Іронія. Дивлюся на всіх, навіть на дітей, з жалем, бо всім так треба його увага.
Це був ніби транспарант, я носила його з такою гордістю:
«Мені не треба. Мені не треба».
І...
поглянь на мене зараз.
То хто з нас не був чесним?
Я сумую за ним,
за тією моєю дитиною.
Питання є?
- Браво! - Браво!
- Це було дивовижно. - Люба, нащо ти прийшла?
Ненависті немає... У твоєму серці немає ненависті.
Браво!
- Містере Бернстайн, можете повернутися. - Чудово.
- Хочеш сісти? - Так.
- Схоже, тобі не завадило б поміряти тиск. - Ні, я в нормі.
А сьогодні на вечерю прийде Бетті.
- Я цього не знав. - Прийде.
І Менді, буде так добре.
Хулія пішла по фенхель. Як ти знаєш, Бетті його обожнює.
Заходьте.
- Вітаю. - Як справи?
Схоже, що у вас пухлина в правій половині лівої груді,
яка, можливо, метастазувала в легеню.
З огляду на розмір пухлини,
я б рекомендував видалити цю грудь,
м'язи під нею та прилеглі лімфатичні вузли,
а також зробити біопсію легені,
що допоможе нам перевірити, чи є там метастази.
Можна зробити все це наступного тижня, якщо хочете.
Так.
Але я... Любий...
- У вересні в мене вистава. - Нічого.
- Ні, але я маю їм сказати... - Я їм скажу.
Гадаю, ваше одужання настане швидше, ніж ви думаєте,
і ми поставимо вас на ноги протягом одного-двох тижнів.
- Це чудова новина. - Ви зможете зробити заплановане.
Як ми можемо бути впевнені, що видалять усі рако...
- Ну... - ...що видалять усі ракові клітини?
Ми не будемо йти на компроміс у цьому питанні заради вистави.
Після видаленні груді локалізованого раку не буде.
Але треба визначитися з легенею.
Скільки часу займе біопсія?
Біопсія займе кілька хвилин, доки ви будете під наркозом від операції.
То ви зробите це...
Ви зробите все одночасно?
Так, видалимо грудь, і це полегшить процедуру біопсії легені.
Дякуємо. Дякуємо за все.
- Знаю... - Я знаю.
- Це таке безглуздя.
Ні, я знаю.
Я безглузда.
Ну-ну. Усе добре, люба.
Ні, я так не думаю, милий.
- Кохана. - Дякую.
- Люба, ходімо в парк, прогуляємося. - Серйозно?
Так.
Так, подихаємо повітрям.
Добре.
- Боже мій. - Все гаразд?
Так, я в нормі.
- У мене щось з коліном. - Я придумав.
О ні.
Це запальничка, люба?
Не лізь не в свої справи.
Я загадав число.
- Не знаю. Дев'ять. - Ні.
- П'ять. - Ні, ти маєш подумати.
Я намагаюся.
Намагаюся.
- Два, люба. - Два.
Два.
Як ми.
Як ми, пара.
Дві качечки у ставку.
Обіприся на мене, кохана.
Ось так. Усім тілом. Правильно, отак.
Відкинь голову назад. Ось так.
Гаразд, люба.
Привіт, дорогенькі.
Привіт.
Красуня.
Сумувала за тобою. Я так за тобою скучила.
Мамо? З тобою все гаразд?
Усе добре. Я в порядку.
- Боже. - Важко було сюди добиратися?
Звісно. Він був за кермом.
- Ні. - Далі на схід не проїдеш
- навіть за бажання. - Ти знаєш, я ненавиджу кермувати.
Треба було приїхати раніше. Може...
Може, тобі щось треба?
Я можу чимось допомогти?
Більше ніколи не роби хімзавивку.
Я так і сказав.
Рамон сказав, що це тріумф.
Величезний тріумф.
Де Ленні?
Я не знаю, спить абощо.
Ти пам'ятаєш ту...
ту бар-міцву, на яку ти мене затягнула, до якогось друга Александра?
- У малого... Так. - Пам'ятаю.
З...
Як там його звали?
- Фельдманом. Так. - Так!
Тож ми були там, і я, звісно, сіла поруч з нашою дорогою Феліцією.
Що виглядала, як завше, приголомшливо. Горе мені.
А Ленні був кілограмів на десять легший.
І засмаглий, такий засмаглий, весь у білому з голови до ніг,
ще й у білих лакованих туфлях без шкарпеток.
Це тоді був писк моди.
Брехня.
І в якийсь момент Ленні
встає в цьому своєму білому вбранні
і піднімається на кафедру.
Так.
Ні, все гаразд. То...
- Ленні в білому костюмі. - Так.
І він весь у білому... і...
він...
Він піднімається на кафедру і...
- Не думаю, що його просили виступати. - Ні.
Але
йому зайняло 20 хвилин пройти від нашого столика туди,
зупинявся біля кожного столика, повз який проходив, балакав, звісно,
і врешті доходить і стає поруч з наляканим хлопчиком.
А Феліція нахиляється до мене,
відразу ж, і каже:
«А ось і наша наречена».
Він прокинувся.
- Боже мій. - Постановка.
Обережно, Джеймі.
Побачимося.
Гаразд. Добре, бувай. Побачимося.
Люблю тебе.
Я не хочу більше гостей.
Більше нікого. Я хочу лягти.
Так, добре.
Так. Ні, вам доведеться його скасувати. Так.
Ну...
Ні, я не поїду.
Про це не може бути й мови. Я працюю з цим оркестром 15 років, зрозуміють.
Ні, це...
Я не поїду звідси, Гаррі. Доведеться тобі щось придумати.
Так.
Так, у нас усе добре.
- Ти ходиш у туалет? - Ні, я не можу.
- Ти повинна пити воду. - Я намагаюся.
Боже мій, я постійно мерзну.
Ні, не допомагай. Мені не потрібна допомога.
Мені вона не потрібна.
Відпусти.
Лягай у ліжко, давай. Нащо мені вся ця метушня?
- Подушки поправити? - Чесно, не треба. Годі.
- Лягай. - Гаразд.
Пробач.
Пробач мені.
Знаєш...
тобі треба лише...
усім треба лише зважати на інших.
Доброта.
Люба, вже 40 хвилин. Ти прийняла свої ліки?
- Ні, я не... - Як твій больовий поріг?
Схоже, він казав мені не пити їх.
- Хто тобі казав? - Аркелл.
Люба...
Ні, наш лікар — не Аркелл. А Крюґер... Бернард.
Аркелл був нашим лікарем колись.
Звісно, так. Я не знаю, що...
Може, йди прийми ліки? Як твої болі?
Нормально.
- Не болить? - Ні.
Добре, але після цього прийми, чуєш?
- Люба, чуєш? - Ні, я зосереджуюсь.
Дивіться, що я знайшла.
Що це?
- До речі, про дитячі спогади... - Так.
- Це може бути гарною ідеєю. - Значно цікавіше.
- Зараз? - Постав.
ШИРЛІ ЕЛЛІС «ПІСНЯ ПРО ПЛЕСКАННЯ В ДОЛОНІ»
Пам'ятаєш цю пісню, рибко?
- Правда? - Думаєте, ми пам'ятаємо?
- А танець пам'ятаєш? - Ні.
- Ти була найгіршою... - Пам'ятаєш танець?
Ти танцювала його найгірше.
Мавпа тютюн жувала У трамваї
Мотузка обірвалася, мавпа задихнулася
Усі потрапили в рай У човнику
Плеск-плеск Ляп-ляп
Ляп-плеск
Воруши руками.
Підходьте всі сюди.
Ідіть сюди.
Солоденький Джине, йди сюди. Іди сюди.
Іди сюди. Солоденький Джине, йди сюди.
Ходімо в дім.
Де пацієнтка?
Лікар прийшов. Добрий день, сестро.
І...
Я кохаю тебе.
Від тебе пахне...
тунцем
і сигаретами.
Підловила.
Це жахливо.
- Є? - Так.
Візьми сумку.
Я думаю, що суть усього цього твору — як стати єдиним цілим.
Литаври на задньому плані, а попереду ще й скрипки.
Вважайте все єдиним організмом. Тоді можна просто відштовхуватися від цього.
Я підстрахую. Не хвилюйтеся.
Гаразд? Я тут. Я проведу вас аж до кінця.
- Добре? Поїхали. - Гаразд.
Народ, це Вільям.
Такт 3-11, прошу.
Один, два, три.
Гаразд. Вибачте.
Перепрошую.
Щойно ви дали мені зрозуміти,
що відступаєте у фермату...
- Так, я ще не розібрався, після... - Нічого, все разом.
Але що потім? Що ви робитимете?
Бо вони не знають. Ви стишуватимете плавно
чи ривками? Що будете робити?
Я покажу.
Поступово. Ось як це звучить.
Фермата.
- Такт перед нею. - Такт перед нею.
Один, два, три.
Ні, незрозуміло.
Так, я цього не відчув.
Ще раз, будь ласка. Вибачте.
Може, я...
Гаразд, це дуже гарно.
Але це все одно такт.
З вашого дозволу, покажу вам те, що ви, певно, хотіли,
- а як помилюся, кажіть. - Добре.
Думайте, що хочете робити. Куди вести... Треба
обірвати, а тоді затакт.
Четвертні ноти. Гадаю, це ви маєте на увазі.
Такт перед ферматою.
- Так? - Ага.
У мене вийшло? Що я зробив?
Ось що я зробив.
Це мені чи вам?
Ще.
Ще. Ще!
Дуже добре. Гаразд.
Почніть звідси. Гаразд, дякую.
Будьте добрі з ним.
Якщо в тобі не співає літо, у тобі не співає нічого,
а якщо в тобі не співає нічого, ти не зможеш писати музику.
Вона сказала мені це,
коли я був чомусь похмурий
і цитував цей вірш Едни Сент-Вінсент Міллей,
що потім став «Сонгфестом».
Але літо досі співає в мені.
Не так сильно, як раніше,
і не так часто,
але точно співає.
Інакше я б уже давно втопився в озері.
Питання є?
МАЕСТРО
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ДЖЕЙМІ, АЛЕКСАНДРУ Й НІНІ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова