Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„Umělecké dílo neodpovídá na otázky, ale vyvolává je
a jeho základní význam je v napětí
mezi protikladnými odpověďmi.“
Na klavíru to vždycky zní líp, nevím proč.
Takže...
abych odpověděl na vaši otázku, ano, nosím si ji v sobě.
Často jsem ji viděl pracovat na zahradě.
Julia Vega přísahá, že je každé ráno na schodech,
když jde prát prádlo,
a dohlíží, jestli třídí bílé od barevného.
A děti velmi závidí, protože ji nikdy neviděly.
Já...
Strašně se mi po ní stýská.
Haló?
Ano.
Jistě.
Ano, to vím.
Počkejte chvíli, prosím.
To je hrozné. Bude v pořádku?
Ne, chápu.
Zkouška nebude?
Ano.
Dobře.
Dáte mi tři lístky na dnes?
Ano.
Dobře.
Ano, děkuji.
Paráda!
- Leonarde! - Jo.
Vyspal ses?
Nevyspal, Bruno. Na začátku Manfreda je pomlka
a nedals mi zkoušku s orchestrem.
- Říkal jsem ti, že zaskakuješ. - Ne, řekl jsi, že možná.
Dobré odpoledne.
United States Rubber Company vás znovu zve do Carnegie Hall
na koncert Newyorské filharmonie,
jejímž hudebním ředitelem je Artur Rodziński.
Bruno Walter, který měl dnes dirigovat, onemocněl
a zastoupí ho mladý americký pomocný dirigent symfonického orchestru
Leonard Bernstein.
Dnes jste byli svědky historického vystoupení.
Toto fantastické vystoupení se vysílalo do celého světa.
Cítím povinnost říci,
že mistra Bernsteina jsme zavolali dnes ráno v 9:30
a řekli mu, že zde bude dirigovat poprvé po mnoha letech...
Bez zkoušky.
Ale tu hudbu miluje, takže zkoušku nepotřebuje,
tolik ji cítí.
Po mnoha letech, co po tom toužil,
se to splnilo a já jsem velmi rád.
Carnegie Hall je na vás hrdá a New York je na vás hrdý.
Leonard Bernstein.
Děkuji.
Povím vám, že po té pomlce si nic nepamatuju.
Nejspíš jsem ztratil vědomí a přišel k sobě při potlesku.
Nenech se tím rušit.
Jedeme, kámo.
Chci v Cincinnati choreografovat tu část s tanečníky.
Jerry, já tu hudbu miluju.
Až budu něco mít, nahraju to a pošlu ti to.
Ten nový balet, co skládá?
O třech námořnících, co na dovolence řádí v New Yorku?
- To je ono. - Nehádej se s ním.
Je to slibný mladík. Tady si to přečti.
- Davide... - „Mistrně ovládá partituru.“
„Mladý dirigent zvládá náročný program...“
Jasně, hned vedle Hitlerova bombardování Polska.
Vstupte, je otevřeno.
- Promiňte... - Ne, rád nechává otevřeno.
Isaacu, Davida znáš a to je Jerry Robbins.
- Zdravím. - Musíme dolů.
- Máš hodinu zpoždění... - Skládám...
- Rodziński dorazí dřív... - Je tady?
Hned přijdu.
Isaacu. Nezapomeň, že tvůj tajtrlík je skladatel.
Snažím se tolik netlačit.
- Je to perfektní. - Vždycky to tak...
přeháním.
- Moc se rozvášním. - Jasně.
Obě tvé nohy v klíně. Nevím, co s tím.
Nevím, co si počít. Je to prostě moc.
- Asi... - Na jednoho je to moc.
- Bylo to na jaterní skvrně? - Ne.
Jak to má člověk snést? Vážně, Davide.
Takhle nikdy neodejdu.
- To je fakt. - Neodcházej.
Drahý Jerry,
omlouvám se za nahrávku,
která není úplně špatná, ale ani moc dobrá.
Procházím partituru, jsem vyčerpaný,
a všechno sedí, až k číslu tři,
kde je ten kontrapunkt se dvěma klavíry.
Je to tam trochu neučesané.
Na dva klavíry se to hraje těžko,
takže s orchestrem to bude jasné.
Omluv všechny chyby.
Za všechno může Aaron Copland.
- Je to moje vina. - A teď tady sedí.
- To není pravda. - No nic...
Nějak vymyslete, pane Robbinsi,
jak na tuhle hudbu tancovat.
Všechny pozdravujte a...
Snad se vám to bude líbit. Zlomte vaz.
Musím na zkoušku.
- Já to zvládnu. - Jo?
- Jo. - Jsi borec.
Je to tady dole, a stejně přijdeš pozdě.
Přimluv se za mě u Rodzińského.
Nejsem jeho oblíbenec, ale jo.
- Miluju tě. - A já tebe.
Snažím se vždycky ovládat,
ale nechám se unést.
Být chladná a netečná,
ale nechám se unést.
Nechá se unést.
Prostě se necháš unést!
A když se v kině někdy zastavím,
herce na plátně před sebou mám
a napadne mě, jestli tomu správně rozumím,
tu dívku musím chránit,
zloducha ji zbavit.
Vrhnu se jí na pomoc
a plátnem proskočím!
Nechá se unést.
- Unést. - Necháme se unést.
Prostě unést!
Skvělé! Ale nikdo tady neví,
jak z chudáčka mladší sestry vytloukl soprán
všemi těmi operami, když jsme byli děti.
Tím varuju tebe i všechny ostatní.
Ahoj!
Myslela jsem, že přijdeš. Je tě všude plno.
Znáš tady všechny?
- Ne. - Betty a Adolf, s těma je sranda.
- Ahoj. - Ahoj.
Ellen. Určitě jsi ji potkala v nějakém studiu.
Ahoj, Felicie.
Koho jsem vynechala? Vynechala jsem někoho?
Jen klavíristu.
Myslela jsem, že nepotřebuješ představovat.
- Ahoj, já jsem Lenny. - Ahoj, Felicia.
Bernstein, jako ona.
Montealegre.
Montealegre?
- Montealegre Cohnová. - Cohnová?
Montealegre Cohnová.
To je zajímavé spojení slov.
Ty máš ten pohled,
co kolena mi podlomí,
když ke mně oči přes stůl otočíš.
Z matčiny strany pocházíte z evropské šlechty,
váš otec je Američan a Žid
a žila jste v Chile...
- Je úžasné, že si to pamatuju. - Ano.
Nevím jak.
Žila jste v Chile, protože otec tam podnikal.
A teď v New Yorku studujete
hru na klavír, ale vlastně herectví.
To si žádá všestrannost, abyste mohla hrát nejrůznější postavy.
A z toho vyvozuji,
že jsme si velmi podobní.
Jak to?
Musela jste vzít nejrůznější kousky sebe ze všech těch různých míst
a vytvořit z nich tu, která teď stojí přede mnou.
A jak je to podobné?
- Právě jsem vám to řekl. - Já vím. Dobře.
Ruský ortodoxní žid.
- Mládí v Bostonu. - Vida.
- Dítě přistěhovalců. - Ano.
Otec podnikatel, začínal od píky.
Obeznámený s talmudem. Harvard.
- Curtisova hudební škola. - Institut.
Hudební institut ve Filadelfii.
Nyní se usedlý v New Yorku věnujete skladbě a dirigování.
Pod maskou koncertního klavíristy, jehož přitáhla mekka umění,
utíkám před puritány, stejně jako vy.
Vaše rodina vás jistě podporovala víc.
Otec si představoval, že budu šumařit za kopějky na rohu ulice
a toužit, abych se mohl živit v rodinné firmě.
V jaké rodinné firmě?
Vlasové produkty Samuel J. Bernstein.
- Vážně? - Ano.
Musel jsem se stát složeninou vypůjčené mluvy,
chování a pohledu na život,
což mi umožňuje být mnoho věcí najednou.
A proto jsme my dva schopni vydržet a přežít,
protože svět chce, abychom byli jen jedno, a to mi přijde ubohé.
Velmi se mi líbíte, Felicie.
Nechá se unést.
Prostě se nechá unést.
To je moc. Omlouvám se.
Počkejte!
Běž!
To se mi líbí.
Máš spoustu energie.
Jdu za tebou, ani nevím kam.
Tady jsem nikdy nebyl.
Nedokážu si tě tady představit.
- Jdi dovnitř. - Dobře.
Na jeviště. Zuj si boty.
Dobře. Kam je mám dát?
Na druhou stranu.
- Kam jdeš? - Jdu si pro scénář.
- Pro scénář? - Ano.
- Mám taky hrát? - Cože?
- Mám něco dělat? - Možná.
Teď jsem nervózní.
To bys měl.
Je to tu nádherné.
Prostě nádherné.
Budu zkoušet s mistrem Bernsteinem.
Měla bych se předvést.
Mistr Bernstein? To zní vznešeně.
- Prosím. - Budeme to číst?
- Opravdu? - Ano.
- Jsem král? - Jsi král a to je tvůj zámek.
Nádhera.
Jsi sice král,
ale dost tě přitahuju.
Ano.
Chceš mi dát bílou růži ze své koruny.
No jistě.
Ne, ještě ji nemáš. Musím ti ji dát.
- Tu máš. - Nečetl jsem to.
- Já vím. - Počkej.
Podržíš mi to? Tak jo.
Když jsem král.
Zamilovaný.
Dar pro mě, můj pane?
To je výborné.
Tvoje replika.
„Se svými kapkami vosku, bílá růže,
vypadáte jako okázale jí podá květinu...“
Ne.
„Vypadáte jako oko...
zlomeného měsíce.“
Hraješ hrozně.
A tvoje replika?
„Neustále se měníš, lásko.
Včera jsem tě neviděla.
Ale viděla jsem tvého koně.
Je krásný.
Ale ne tak krásný jako ty,
protože ty jsi drak.
„Myslím, že bys mě mohl svými pažemi zlomit,
jak jsem slabá,
jako jinovatka
spálená sluncem.“
Není to trochu lepší, slečno Montealegre?
Trochu víc světla?
- Děkuji, Josephe. - Omlouvám se, Josephe.
Znervózněl jsem. Myslel jsem, že je tam pavouk, a chtěl jsem ho zabít.
Dveře na scénu pak zabouchněte. Zamknou se samy.
Díky, Josephe.
Dobrou noc. Díky, Josephe.
Neřeklas mi, že to tu patří tvému otci.
Takhle lákáš všechny své nápadníky?
Ne, zřídka chodím spát po deváté.
Tak moment. Udělalas kvůli mně výjimku?
Zdálo se mi, že za to třeba stojíš.
Doufám, že tě to moc nestojí.
Jak ti to můžu vynahradit? Už vím!
- Něco nehraje. - Co?
Jak se jmenuje tvá postava?
- Margaret. - Margaret.
- Ano.
- Jsi tu na záskok? - Ano.
Podle mě bys měla hrát Margaret osmkrát týdně.
Prostě pořád.
- A jestli ti brání strach... - Brání mi mnoho věcí.
Ale strach k nim nepatří.
Nestála bych tu před tebou,
ani bych nebyla v New Yorku, kdybych měla strach.
Jen to prostě není tak snadné.
Jen blázen by si myslel,
že štěstí hraje menší roli než talent a odhodlání.
- Já jsem skvělý příklad. - To si děláš legraci.
Kdyby onoho dne Bruno Walter neonemocněl
a Rodziński neuvízl ve vánici, debutu bych se nedočkal.
Učil bych na klavír osmileté děti, co si stěžují...
Kdyby to nebylo ten den, bylo by to jindy.
- To si myslíš? - Ano, vím to.
- Vážně? - Jistě.
A nezapomínej, jsi muž.
To nezapomínám.
Jasně.
Panebože.
Bravo!
Byla jsi skvělá.
Shirley, to je od tebe milé, žes přišla.
- Mám tu Richarda Harta a jeho ženu Lil. - Ne!
Dick zkouší na Broadwayi novou hru s Evou Gaborovou,
manželství mu moc dlouho nevydrží a myslím, že je tvůj typ.
- A to je jaký? - Stejný jako můj.
Nedostupný.
Nádhera.
Je milé, že jste přišel.
Miluji Dark of the Moon.
Přestaňte. Jste úžasná.
Produkce je díky vám lepší.
Je to jen na týden, ale je to od vás milé.
Kdyby měli rozum, řeknou slečně Jonesové, ať zůstane doma.
Opravdu jste báječná.
- Drahoušku. - Děkuji, že jste přišel.
- Těšilo mě. - Díky.
Pojď se s námi najíst.
Nemůžu, ráno mi jede vlak do Tanglewoodu.
Do Tanglewoodu?
Jedeš za mým bratrem.
- Netvař se tak překvapeně. - Já jen...
Nezmínil se o tom.
No...
- Třeba byl jen diskrétní. - Můj bratr?
To pochybuju.
- Zkus to znovu. - Jasně, šest.
- Ne! - Osm.
- Hrůza. - Čtyři...
- Ne. - Tři.
Tak to musí být sedm.
Zkus se soustředit.
Asi bych měl chvíli přemýšlet.
Zamysli se, protože ti to
právě posílám.
- Dvacet. - Ne.
Ne.
Jak dlouho to musíme dělat?
Musíme si vybudovat silné spojení.
Nemůžu. Nevím, co děláš.
Klidně bys tam mohla sestrojovat bombu, co já vím.
Ne.
- Jen jsem úžasně uvolněná. - Vyhodit to tu do povětří.
Ty ne?
- Ano, jsem. - Ano?
Ano.
Tak dlouho v klidu jsem tě ještě neviděla.
- Šije to s tebou? - Ne.
- Dobře. - Vlastně vůbec.
Pojď sem, zavážu ti ji.
Božínku.
- Jsem nemožný, viď? - Jsi.
Kam mám jít?
- Postav se sem. Tuhle ne. - Dobře.
- Ne. - Proč ne?
Není moc křiklavá?
To už je trochu lepší.
To se mi líbí.
Miluju tvou vůni.
- Opravdu? - Ano.
Je to můj otec.
Není to divné?
Strašně ráda
jsem se mu schoulila
do kabátu,
když v noci přišel z práce...
Ta vůně mě omamovala.
Mám ji spojenou s pocitem bezpečí.
Je strašně krásná. Povídej mi o ní.
- Je úžasná. Rozkošná dívka. - Ano.
- Jsme... - Kde jste se poznali?
Na večírku u Claudia Arraua.
Felicie, vy jste herečka?
- Ano, úžasná herečka. - Ne, jsem.
- Jistěže jsi. - Ne, jsem.
Neuvěřitelné.
- A on není. - Ne, jsem hrozný.
- Jsem. - Na zkoušce v LA jsem byl strašný.
Hrozný herec.
Poslali mě do Hollywoodu, natočili mě
a řekli: „Díky, tady máte lístek zpátky do New Yorku.“
- Ale ne. - Přesně tak.
Studoval u nás v létě na začátku a teď...
je nejoblíbenější učitel
a ani se nedostanete do sálu, když diriguje studentský orchestr,
protože je plno.
- Protože je mám rád. - A oni mají rádi tebe.
Pověz mi, jak to bylo s Rochesterskou filharmonií?
- Nevzali mě. - Já vím.
Podle nich trávím moc času s tebou v Bostonu.
- Proto? - Myslím, že ano.
Měli bychom probrat Our Town , jestli...
Chceš utéct do Hollywoodu?
Plýtvat časem na muzikály?
Slibuju, že s muzikály končím.
Lenny, máš odpovědnost vůči svým darům.
Může se stát prvním velkým americkým dirigentem.
Ale to by musel vést život tak,
aby když vyjde na scénu dirigovat orchestr,
může si po pravdě říct: „Můj život a práce jsou čisté.“
A to jméno...
Bernsteinovi orchestr nikdy nedají.
Ale takovému Burnsovi...
Leonard S. Burns.
Na to se musím vyspat.
Kdysi jsem hrál lidem ve vlaku do Moskvy.
Po příjezdu jsem se musel hned vrátit,
protože jako Židé jsme tam nesměli žít.
Nikdy jsem město neviděl.
Ani jedinkrát.
Ale mohl jsem hrát.
Chci je vidět.
Co?
Vše, čeho se podle mistra Koussevitského máš vzdát.
Všechnu tvou hudbu.
- Vážně? Nemůžeme jen tak odejít. - Ano.
Ale můžeme.
Neuvěřitelné.
Proč by ses tohohle vzdával?
- Je to nádherné. - Ale není to vážná hudba.
Co to znamená?
Znamená to...
Podle něj bych mohl být první velký americký dirigent.
A to chceš?
Chci mnoho věcí.
New York, New York!
To je skvělé město!
Jak se cítíš?
Myslím, že je to lepší.
Můžu si takhle položit hlavu?
- Je to strašně trapné. - Ne.
- Jako bych...
Kdybych nedýchal, bylo by to fajn.
Jen... Ne.
- Stane se to pokaždé. - Co?
Jak to myslíš?
Když jsem v posteli, na kterou nejsem zvyklý.
Aha.
- Naznačilas to. - Nevím, cos myslel.
- Já jen... - Božínku.
- Bederní páteř. - Bereš nějaké prášky?
Spoustu.
No jasně, ale právě na tohle.
Promiň.
Chudáčku.
- Na podlaze je to lepší. - Ano.
Mnohem lepší. Díky. Skvělý nápad.
Dala jsi sem i polštáře.
- Pečuješ o mě. - Chtěla jsem, abys měl pohodlí.
Zahrajeme si hru. Závist a tajemství. Znáš ji?
Ne.
Řekneme si tajemství a pak něco,
co závidíme, a tak se sblížíme.
Cítím se ti už dost blízká.
Zdáš se mi bližší než před 20 minutami.
Tak jo.
- Viděl jsem tě, jak jsem o tom jen snil. - Božínku.
Tak dobře.
Začínáš.
Řekneš mi něco, co závidíš,
nebo nějaké tajemství?
- Pověz mi tajemství. - Já?
Ano.
- Odklepl jsem na tebe popel? - Ne.
Dobře.
Když jsem byl kluk,
zdávalo se mi, že jsem zabil svého otce.
Pak jsem se probudil, seděl v posteli
a představoval si to.
Protože byl strašně krutý.
Občas nemůžu...
Nějak se nemůžu najít.
No...
Mimochodem, já souhlasím.
- Pokud jde o co? - O to jméno.
Felicia Burnsová.
To nemá žádnou jiskru.
Prostě to zní divně.
- Tvůj zvuk mě uklidňuje... Bože. - Opravdu?
Závidím vzduchu, který tebou prochází.
Z mojí pusy, doufám.
- Vlastně jakkoli. - Ne.
To mě nenapadlo.
Ale tón z druhého konce
by určitě měl jinou barvu, viď?
Nejspíš stejně příjemnou.
- Třesu se? - Jsi nechutný.
Ty oči...
Ty ani nevíš, jak moc mě potřebuješ, viď?
Možná jo.
- Brouku, to bylo lepší než ve Filadelfii. - Vážně?
Musel jsem se přemáhat, abych neskočil do orchestru.
Nepřeháněj.
Říkal jsem ti o té dívce? O té dívce, o které jsem... Felicie!
- O které jsem psal. - Ano.
To je David, hraje na klarinet. Co ještě...
- Hraju na klarinet. - To vidím.
- A je výjimečný. - Ano.
Poslouchala jsem, byl jste úžasný.
Vy taky. Broadwayská hvězda.
Ale ne.
Jdeme na oběd s Koussem, jinak...
Ale co později? Zajdeme na skleničku?
To bych moc rád.
- Nechtěl jsem tě tím zaskočit. - Ne, to nevadí.
- Třeba to ode mě bylo necitlivé. - Ne.
Vůbec ne.
- Tak zatím. - Ano.
Tak jdeme. Pojď, ty můj ptáčku!
- Těšilo mě. - Těšilo mě.
Život není tak vážný. Opravdu není. V jaké to žijeme době?
Člověk může být svobodný, bez pocitu viny a zpovědí. O co jde?
Vím přesně, kdo jsi.
Tak...
to zkusíme.
- Ano. - Ano?
- Totiž... - Ne!
- Tady ne. - Ne, tady ne.
Tak jsem to nechtěla.
Leonard Bernstein je skladatel, dirigent a klavírista.
Jeho žena, Felicia Montealegre, je herečka.
Oba jsou stále pracovně vytíženi, ale jen zřídka nejsou spolu.
Panu Bernsteinovi je 37 let,
ale veřejnost o něm ví už přes deset let.
Od chvíle, kdy ve věku 25 let
zastoupil Bruna Waltera jako dirigent filharmonie.
Od té doby Leonard Bernstein diriguje a hraje po celém světě.
Složil symfonie, balety, operu
a hudbu k muzikálu Wonderful Town
a k filmu V přístavu.
Felicia Montealegre přišla na Broadway a do televize
z chilského Santiaga.
Byla jednou z prvních televizních hvězd.
Bernsteinovi, Leonard, Felicia a jejich děti,
Jamie a dvouměsíční Alexander,
žijí v New Yorku, nedaleko Carnegie Hall a Broadwaye.
Jsou tu už asi tři roky.
Dobrý večer, Felicie.
- Nazdar, Ede. - Zdravím, Lenny.
- Jak se máš? - Dobře.
Lenny, je pro mě vždycky dost těžké tě profesně zařadit.
Děláš tolik věcí najednou.
Co považuješ za své hlavní zaměstnání?
Nejspíš bych řekl, že jsem hlavně hudebník.
Můj obor je vše, co se týká hudby.
Neřekla bys? Ať je to skladba,
dirigování, výuka, studium nebo hraní.
Hudbu prostě mám rád a dělám ji.
Felicie, máš problém sledovat Lennyho aktivity?
Je to docela těžké. Má toho velmi mnoho.
Tato sezóna bude asi velmi hektická.
Mimo jiné skládá dva muzikály.
Jeden z nich je adaptace Romea a Julie,
to je West Side Story s Jerrym Robbinsem, Arthurem Laurentsem
a nadaným mladým textařem Steviem Sondheimem.
Taky prezentuje čtyři díly
seriálu Omnibus na CBS.
A...
- Správně? - Znáš můj rozvrh lépe než já.
Felicie, a co ty? Zabýváš se něčím kromě herectví?
Je celkem těžké dělat něco víc než starat se o tuto domácnost,
o manžela a děti.
A zbylý čas zabere hraní.
A zapamatovat si moje projekty.
Nemůžu si pomoct.
Lenny, v čem spočívá rozdíl v životě
Bernsteina skladatele a Bernsteina dirigenta?
No...
Nejspíš v tom rozdíl je. Je to...
rozdíl v osobnosti, který najdete u každého skladatele
nebo tvůrce ve srovnání s interpretem.
Interpret, ať je to
Toscanini, Tallulah Bankheadová nebo kdokoli,
vede veřejný život.
Extrovertní život.
Je to zjednodušení, ale tak nějak to je.
Zatímco tvořivý člověk
sedí sám ve své pracovně, jak tady vidíte,
a o samotě píše...
a komunikuje se světem velmi soukromým způsobem
a žije dosti...
bohatým vnitřním životem spíš než bohatým vnějším životem.
Když v sobě máte obě osobnosti,
nejspíš se stanete schizofrenikem, a to je všechno.
Felicie, asi tě taky zajímá hudba, že?
Tati.
Tati!
Chytej!
MÁM TĚ RÁDA, TATI. JAMIE
Já tebe taky, zlatíčko.
Moc. Děkuju.
Nazdar, Diovy děti!
Chlape!
- Ahoj, Lenny. - Ahoj.
To je milé překvapení.
Proto New York miluju.
Vyjdete z domu
a narazíte na lidi, které máte rádi.
- Jdu do města. - Já taky.
Zkrátíme si to přes park k Saksovi, než tam bude plno.
A kdopak jsi ty? Nazdar!
Ty jsi tak krásná. Úžasná.
Můžu ti říct tajemství?
Víš, že jsem spal s oběma tvými rodiči?
To je příliš, co? Moc.
Miluju prostě až moc. Ale krotím se.
Krotím se!
Vidíš, jak na nás ti lidi přes ulici zírají?
Říkají si: „To není on. V televizi vypadá mnohem líp.
Ale má Bernsteinovy uši.
Že by to byl on? Je to možné?“
To je trapné. Nemáme příbory.
- Na. - Promiň, miláčku.
Co se děje? Nepotřebujeme je.
Objednal jsem čínu.
Ale potřebujeme závěsy, abych mohl spát.
Ploužím se jako zombie.
Děsím děti.
- Máme doma děti? - Ano.
- Nevím, jak to Bergovi dělají. Tři děti. - Tři! Je to neuvěřitelné. Nerozumné.
Alex nehlučí. Budeme v pohodě.
- Zatím. - Celý den spí.
- Alexander, naše spavé děťátko. - Nebude spát dlouho.
- Jako by ani nebyl skutečný. - Ne.
Dítě snů.
Jsem smutný a nevím proč.
Jsi unavený. Potřebuješ se vyspat.
Ano.
Léto ve mně chvilku zpívalo, teď však už ve mně nezpívá.
Edna St. Vincent Millayová.
Když v tobě nezpívá léto,
tak v tobě nezpívá nic.
A když v tobě nic nezpívá,
nemůžeš dělat hudbu.
Za život v blízkosti mého bratra se platí.
Přestože by rád věřil, že je to naopak.
Nejspíš chápu, jak to myslíš.
Je to zvláštní, ale...
Opravdu myslím, že to je v každém.
Člověk by si přál nějak se přizpůsobit.
Tudy.
Ale...
vyrovnávat se s tak silnou osobností,
to je jako smrt.
Opravdu.
Ale když vidím, že tím trpí,
uvědomím si, že to nemá cenu.
Ne. Proč? Nezabije mě to.
Kdyby ho to potěšilo nebo se netrápil,
a když je v mé moci to udělat, tak proč ne?
Ale člověk to musí dělat naprosto bez obětí.
Kdyby to měla být oběť, zmizela bych.
Fajn?
To bylo opravdu dobré!
- Proutí! - Panebože!
Starožitný bílý proutěný nábytek s polštáři od Pierra Deuxe.
Paráda.
Dodá to tomu nádech viktoriánské zimní zahrady.
Takže mě chceš zavřít do skleněné klece jako nějakého exotického ptáčka.
Jsem obklopená muži a je to dobrý pocit.
Opravdu jsou lepší.
Myslím, že Felicia je... Já nevím, nedokážu to říct.
To nic. Ona je prostě...
Jsi v pohodě? Potřebuješ utěrku nebo něco?
Julie!
Potřebujeme utěrku.
Jsi pořád tak roztržitý.
Jdu na velkou.
Nádhera.
Panebože.
Zmínil se táta o Harrym a Ambersonu?
Ne.
Harry mi nabízí práci na léto v Ambersonu.
Co myslíš?
- Co říká táta? - Tátovi se to zdá skvělé.
Pak se mi to zdá skvělé.
- Takže souhlasíš? - Ano.
- Díky. Čau. - Měj se.
- Vypadá tak dospěle. - Zdání klame.
Schválila mi to.
Moc děkuju.
Opravdu ti to půjde.
- Jsem moc rád. - Znervózňuješ mě. Budu se snažit.
Pošlapali mě ve vlastním domě.
Pojď sem. Někoho ti představím.
Ten chlapík mě málem pošlapal.
- Přišel jsem o hlavu... - Poslouchej.
- Já vím, jsem unavený... - To je Lenny.
- Nazdar! Jak se máš? - To je Charlie.
Mám plné ruce.
- Jsi kus chlapa. - Jim.
Pořízek. Ahoj, Charlie.
Těší mě. Jak se máš? Bavíš se?
- Lenny by měl skládat. - No...
Harry mu rád přihrává vystoupení a nahrávky a občas...
nějakého mladíčka.
- Nemám ho moc ráda. - Já jo.
Já rozhodně ne.
- No... - No...
- Bereš to skvěle. - To ano.
- Já bych to nevěděla. - Zvládáš to dobře.
- Naše Jana z Arku. - Ano.
Ale pamatuj, co se jí stalo. Nedopadla moc dobře.
To je nuda.
- Ahoj, Scotte. - Ahoj.
V naší rodině to neříkáme. Felicii se to nelíbí.
- Ve vaší rodině? - V mé rodině.
V tvé rodině, Lenny?
To by stačilo.
- Jsme spolu deset let. - Věř mi, znám tři.
Tuším, že vůl nemusí mít čtyři nohy.
- To bylo v křížovce. Slovo na čtyři. - Fakt?
Vtip.
- Ano, vtip. - Ano.
- Dělals to ve čtvrtek? - Ano.
- Je to snadné, ale... - Jo.
- Nazdar. - Já jsem Tommy.
Vynořil ses mi z kapesníku?
- Bydlím tady. - Jsi džin?
- Kéž by. - Mám tři přání?
- Co je první přání? - První přání.
Hodně štěstí. Čau, Tommy.
Promiň, ani jsem nevěděl...
- Je krásná. - Díky.
- To Felicia. - Vede si dobře.
Být to na mně, chodím oblečený jako šašek.
To je pravda. Nikomu to neříkej.
Můžu si zakouřit vedle? Kde bydlíš? Kdo jsi?
- Jsem ze San Franciska. - Takže ze Země?
Původně.
- Máš nádherné vlasy. - Díky.
Hele, musím na střechu. Potřebuju na vzduch.
- Půjdeš se mnou? - Moc rád.
Nádhera. Pojď sem. Tommy, že?
- Hvězda večera. - Hvězda večera.
Hvězda večera!
- Děláš si legraci? - Oba najednou. Bůh ví jak.
Riskantní akrobatické číslo.
Ahoj.
Vidělas někde Lennyho?
Mám ho přivést?
Nemusíš.
Potřeboval jsem rolák.
Potřeboval jsem rolák, chápeš?
Prolomím tu zeď.
- Jak to vyřešíme? - Nevím, co dělat.
Dělá mi to starost. Musíme to vymyslet.
Vědí tvoji posluchači, jak vypadáš?
Potíž je, že jsi v rádiu, ne v televizi.
- Přestaň. - Jsi krásný. Můžu?
Drahoušku, to je Tommy.
- Děje se něco? - To nic.
Drahoušku.
Běž. To nic.
- Drahoušku. - Ne.
Promiň.
Učeš se. Přestáváš si dávat pozor.
Ať se vám to líbí nebo ne, tento svět je fascinován,
ba přímo posedlý vším, co se vás týká.
Od toho slavného telefonátu, co vedl k vašemu debutu v Carnegie Hall.
A nezklamal jste je.
Patnáct let nás v televizi učíte o kouzlu klasické hudby.
Koncerty pro mladé publikum a Omnibus mají stovky milionů diváků po celém světě.
Deset let v Newyorské filharmonii.
A pak vaše skladby.
West Side Story změnila americký muzikál.
- Panebože. - Pak je tu Candide a On the Town.
Když to spočítáte, vlastně jsem toho moc nevytvořil.
Hudba je... Já...
Bude to znít divně, ale byla to pro mě nejdůležitější věc a...
velký zdroj nespokojenosti, že jsem toho moc nevytvořil.
Když to spočítáte, není to dlouhý seznam.
No...
Tohle je...
Tohle je příležitost, aby vás svět poznal taky jinak.
V této knize jde o to, o čem přemýšlíte v soukromí.
O vaše pocity ze života, jak ho znáte.
Mám pocit, že svět je na pokraji kolapsu.
Tak se cítím.
- Myslím to vážně. - Ano.
Ubývání tvořivosti, která se úplně zastavila.
Nemyslím vědu. Ta zažívá rozmach.
Ale jak tu sedíme, přijde mi velmi zatěžko
myslet si,
ať jsem dirigent či skladatel,
že to má na něco nějaký vliv.
Nebo že stojí za to mluvit v této knize o mé existenci.
Ne, já souhlasím.
Poznamenalo to mnoho umělců a vidíte to na jejich díle.
Jako by to pronikalo do podvědomí,
takže je tu velká deprese...
Ale vím, že Felicia...
Nesmírně to cítí.
Proniká to vším.
Jako by ji už nic netěšilo.
Já vím.
- To mi přijde velmi smutné. - Piknik...
vodu, oběd...
Jen tak spolu posedět.
Co je to?
Myslím, že silně cítí marnost.
Taky z ní mám ten pocit.
Netušil jsem to, protože jsem z ní měl nejdřív pocit,
že je plná života,
úžasně bystrá, pozorná
a spokojená,
ale něco jako by se v ní zlomilo.
Minulý měsíc ve Vídni mi řekla:
„Chci zastavit ten autobus a vystoupit.“
A jaký z toho máte pocit?
Mám pár faktorů, které mě zachraňují. Zaprvé mám rád lidi.
A mám rád hudbu. Miluju ji tolik, že mě drží při životě,
i když jsem v depresi.
A mívám hluboké deprese.
Ale pracovní morálka mě drží nad vodou.
A taky mám tolik rád lidi,
že je pro mě těžké být sám.
S čímž jako skladatel zápasím.
Ano.
Neznám nikoho jiného,
kdo nechává otevřené dveře na záchod, aby nebyl sám.
Může člověk opravdu věřit,
že je jen takové chycené
zvíře?
Je obětí svých tužeb a vášní...
Člověk buď věří v božský prvek, nebo ne.
Dokud v něj věřím,
a proto nejspíš tolik miluji lidi,
pak musím věřit,
že v nějakém zasutém koutku mé duše je cesta ven.
Takže soprány,
je to na vás.
Vezmeme to od 44. taktu, od „Ať zahrada naše vzkvétá.“
A pak k té části bez orchestru.
A soprány, nechte si prostor,
ať vysoké tóny vyniknou.
- Tomuhle nerozumím. - Me muero, me sale una hernia.
- Znamená to... - Znamená to: „Umírám .
A dělá se mi kýla.“
Je to staré chilské rčení.
Zoufale jsem hledal rým a nenacházel.
- Vzbudím ji... - Tvá matka byla z rovenské gubernie.
Uprostřed noci, zoufalý. A ona z hlavy vysype chilské rčení.
Vzbudils mě z hlubokého spánku.
Je to přesně ono.
Všechno ve španělštině je od Felicie.
Máme štěstí, že nám dnes může pomoci s výslovností.
Přesně. Promiňte...
Procházel jsem Voltaira a rovenskou gubernii jsem nenašel.
Vymyslel jsem si to.
Uvidíme, co na to řeknete.
- Uvidíme. - Je to nádhera.
Já vím, není to krása?
- Tak jo, prosím. - Díky.
Tak jdeme.
Lenny, co mám vzít?
Čapni ten pytel psího žrádla.
Díky.
Tamhle je Jamie.
A já se chtěl napít.
Tati!
Ahoj, zlatíčko.
Poslužte si a pak přijďte.
To vymyslela Felicia?
Já ani trochu. Ten obraz je taky její.
- Krása. - Lenny.
- Copak je? - Viděl jsi Jamie?
- Neviděl jsem Jamie. - Neviděl?
Ne.
- Proč? Je tady? - Ano, je tady.
Je strašně naštvaná.
Co ji naštvalo?
Slyšela nějaké fámy.
- Prosím? - Fámy.
- Jaké fámy? - O tobě.
Co?
Nevím. Celé léto byla v Tanglewoodu.
Nevím, co asi mohla slyšet.
A co jsi jí řekla?
To není na mně. Řekla jsem jí, ať si promluví s tebou.
Je už dost stará, ne?
Je mi jedno, kolik jí je. Prosila jsem tě o diskrétnost.
Podle mě je ve věku, kdy to potřebuje a zaslouží si vědět.
Drahoušku, ona si o to neřekla.
- Bylo to moje rozhodnutí. - Ne, bylo to naše rozhodnutí.
Ne jenom tvoje.
Neopovažuj se říct jí pravdu.
Jamie!
- Vítej doma. - Podívejme se!
Ahoj.
- Čau. - Ahoj.
To jsem nečekal.
Napsala jsi novou písničku?
Četla jsem si. Psala si deník. Jaká byla cesta?
- Viděla jsi Tommyho? - Ano, zamával mi.
Myslel jsem, že tě to potěší. Bude tu přes víkend.
Paráda.
Ten kluk je hlavička. Drží mě ve střehu.
Jak dělá anagramy.
Je milý.
Máma mi říkala,
že jsi naštvaná kvůli nějakým fámám,
cos o mně slyšela v Tanglewoodu.
Byla bych radši, kdyby ti nic neříkala.
- Jamie... - O nic nejde.
- Jde, protože jsi naštvaná. - Ale ne.
Promluvíme si.
Mluvili jsme o tom s mámou a...
Řekl jsem, že si s tebou promluvím.
- Já... - Zkusím objasnit, co se mohlo stát...
- Řekl bych, že jde o závist. - Co?
Závist.
Když jsem studoval
na Curtisově škole, byl tam kluk...
Vypadal mile. Přinesl do školy pistoli a chtěl mě zabít,
protože mi záviděl mé hudební...
- Nadání. - Tvé hudební nadání.
Dohnalo ho to skoro k vraždě.
Artur Rodziński byl hudební ředitel Newyorské filharmonie.
Bůh mu řekl, aby mě přijal.
Během zkoušky se mě pokusil uškrtit.
Ze závisti.
Nevím, co se stalo nebo co kdo říkal,
ale dokážu si představit, že to bylo ze závisti.
Ze závisti...
kvůli tomu, co dělám.
Pronásleduje mě celý život a mrzí mě, že teď pronásleduje tebe.
Doufám, že to pomůže.
Takže to není pravda?
Ne.
Děkuju,
že jsi za mnou přišel.
Ulevilo se mi.
- Půjdeme dovnitř. - Co...
Jakou barvu?
Tady máme...
Máme tři odstíny stejné červené.
Není stejná.
Tahle je prý modrá.
- Zkusím... - Modrá...
Takže s anagramy končíme?
Uděláš z toho vzorek.
- Děláme si nehty. - Jsi umělkyně.
Hele, je to čtvereček.
Přišlo mi jako dobrý nápad pozvat ho na víkend.
Vím, jak ráda s ním Jamie je.
- Jamie? - Ty ho taky máš ráda, ne?
Ano.
- Jestli jsem něco provedl, řekni mi to. - Ne.
Ne, nevím, proč právě Jamie...
Nevím, proč říkáš, že Jamie nějak zajímá...
Tommy je milý a velmi inteligentní,
jako naše dcera.
- Aha. - A...
- Neříkám... - Ne, taky mám zájem trávit s ním čas.
Neříkám, že jsem ho přivezl jen kvůli ní.
- Jasně, že ne. - To je zřejmé.
Jen říkám, že to je taky důvod.
- Ale můžu mu říct, aby nejezdil. - Ne.
Nepochopil jsem situaci.
- Ne. - Nedošlo mi to.
O to nejde. Jde o to...
- O co jde? - Ale o nic.
Tak dobře.
Takže je to v pořádku? Ano?
- Ano. - Tak dobře.
Já to udělám.
- Co? - Ne, já jen...
Myslela jsem, že se bavíme.
- Vždyť jo. - Ne.
- Promiň. Myslel jsem, že končíme. - Vím, že máš práci.
Nemám práci, jen to chci dokončit.
Tak to udělej, nebráním ti.
Kde jsou všichni? Tady jsou.
Chtěl bych něco oznámit.
Dokončil jsem tu mši.
Bravo, tati!
Kam jde máma?
Julie, kdo nechal Snoopyho v hale?
Ahoj, Briane. Alexi!
Kdo nechal Snoopyho v hale?
- Kdo tam nechal Snoopyho? - Já. Promiň.
Je to jeho den.
- Začal jíst... - Tati, musíš se na mě podívat.
- Kolik? - Přestaň.
- Proč o tom pořád mluvíš? - Kolik?
- Promiň. - Byla tam žena...
Zmeškal jsi Díkůvzdání.
Já vím. Harry mě dřel. Musel jsem...
Nina se moc zlobila.
Nezdá se mi naštvaná.
Slyšel jsi, jak křičela o nějaké ženské?
Konečně jsi ji přivedl.
- Jako překvapení pro tebe... - Tati!
Jistě. Děkuji, Julie.
Nina není naštvaná kvůli té ženě, ale proto, že jsi zmeškal Díkůvzdání.
- Nevěděli jsme, jestli přijedeš. - Veselé svátky.
- Mikeu, zůstaň. - Díky.
- Musím dolů. - Jamie, jdi s ním.
- Pojď, Mikeu. - Díky.
- Dáte si něco k jídlu? - Ne, díky.
Veselé svátky.
Drahoušku?
Na chvíli jsem si myslel...
- To bylo od tebe pěkné číslo. - Co?
- To bylo od tebe pěkné číslo. - Jak to myslíš?
Drahoušku, dala jsi ven polštář, bačkory,
pastu a kartáček a od té doby jsem tě neviděl.
Chápu, že se na mě zlobíš. Panebože, ale...
buďme rozumní.
V Chile mají rčení,
že člověk nemá stát pod sráčem.
A já jsem pod tím sráčem
tak dlouho žila,
že je to úplná komedie.
Já myslím,
že necháváš svůj smutek...
- Přestaň! Se mnou to nemá... - Nech mě domluvit.
- Nech mě domluvit. Myslím... - Ne.
...že se necháváš unášet svým smutkem.
Jde o tebe, takže by sis to měl užít.
Chceš nespat, být deprimovaný a nemocný,
aby ses mohl vyhnout závazkům.
- Jakým? - Vůči tomu, cos dostal.
Vůči talentu, co jsi dostal.
- No tak. - Proboha.
Talent je taky břemeno. Máš o tom ponětí?
- Břemeno předstírat upřímnost a lásku. - Promiň, tak to je.
Jak miluješ lidi a z toho pramene lásky
plynou potíže ve tvém životě.
- Přesně tak. - Prober se! Sundej si brýle!
Nenávist v tvém srdci. Nenávist v srdci a zlost.
Skoro to ani nejde spočítat.
To tě pohání. Žene tě hluboký hněv.
Nejsi na pódiu, abys nám umožnil vnímat hudbu,
jak byla zamýšlena.
Ty nám ji házíš do tváře.
- Co si to dovoluješ? - Jak ji nikdy nepochopíme.
A předvádíš nám, jak je to pro tebe snadné.
Doufáš, že si v hloubi duše uvědomíme, že jsme něco míň.
To je tvůj problém.
- A tvoje pýcha... - Nejsi sama.
Promenáduješ se s těmi hezounky, co ti Harry dohazuje,
a předstíráš, že ti intelektuálně něco nabízejí,
zatímco je „učíš“.
Aspoň mám otevřené srdce.
Ta drzost!
Zapomněl jsi na ty čtyři roky,
kdy ses nemohl rozhodnout, zda si mě vezmeš?
- Nesnášíš svou představu. - Představu?
Jako v tom filmu s Chamberlainem.
Říká: „Jak se mohu vyrovnat muži, za něhož mě máš?“
Ještě že jsem poznala Dicka, abych to přežila.
- Dick Hart. Richard Hart. - Ano.
- Kterej umřel. - Miloval mě.
- Umřel. - Miloval mě.
A teď je mrtvola a já jako blázen na tebe čekal před špitálem.
Jako idiot ve své pravdě.
Tvoje pravda je zasraná lež!
Vysává všechnu energii a nedává nám ostatním žádnou šanci
žít nebo i jen dýchat podle svého.
Tvoje pravda ti dodává odvahu a sílu
a z nás ostatních odvahu a sílu vysává.
Je to tak vyčerpávající.
Je vyčerpávající milovat a přijmout někoho, kdo nemiluje a nepřijímá sebe.
A to je jediná pravda, co o tobě vím.
Když si nedáš pozor, umřeš jako starej opuštěnej teplouš.
Mami! Tati!
- Tati! - Mami!
- Snoopy je tu, rychle! - Pojďte.
Mami! Zmeškáš Snoopyho.
Co tam děláte?
- Je obří. - Jste tam hrozně dlouho.
- Tati! - Ano.
Pojď.
Já půjdu.
Dobrý den!
Jak se máte?
Dobrý den. Jak se máte?
Výborně. Dobrý den.
Co miluji
na těchto čtvrtečních zkouškách,
je možnost promluvit si o tom, co si myslíme o té hudbě.
Děkuji, že jste přišli. A dobré odpoledne.
Dnes zkoušíme Šostakovičovu Symfonii číslo 14, opus 135.
O této skladbě jsem si uvědomil...
Možná je to morbidní, ale spíš myslím, že není...
Totiž to,
že jak se blíží smrt,
myslím, že umělec musí
odhodit vše, co ho svazuje.
A umělec
musí rezolutně tvořit, v čase, který mu zbývá,
v naprosté svobodě.
A proto...
to musím udělat pro sebe.
Musím prožít
zbytek života, ať bude dlouhý nebo krátký,
přesně tak, jak chci.
Jak stále více z nás dnes žije.
Když si Belzebub objednal něco na zub
v pekelném hotelu,
kde s Persefonou jsou spolu,
modré jak žandarmové byly vlny na moři.
Pění a tříští se o bar,
jak láva žhavá valí se dál
ze střechy sem a modrá armáda
mořských žandarmů
bere je útokem, zatímco Belzebub řvoucí rum chce.
FASÁDA – DIVERTIMENTO
Nikdo nejde!
A stop. Děkuji. Máme to.
Nepamatuju, kdy jsem naposled tak rychle mlela pantem.
- Děkuju, Coline. - Prosím, Felicie.
Ráda bych to sjela znovu.
- Ale jistě. - Jestli to nevadí.
Pamatuj, že když to budeš držet níž, bude se ti líp zpívat.
Níž. Byla jsem vysoko.
Ráda bych začala 44. taktem.
A bicí by mohly být trochu tišší.
- Pořád tě bolí hlava? - To nic. Cynthie.
Vědí, že je jen otázka času, než to budeš celé řídit?
Už se to děje. Včera měl koberec jinou barvu.
- A měla jsem pravdu. - Souhlasím.
Zapomněla jsem, jak ráda pracuju.
- Máme skoro hotovo. - Rezervace počká.
- Je to zábava. Vážně. - Počkat.
Myslel jsem, že dnes tě zvu já.
Nedělejte si se mnou starosti. Jsem v pohodě.
- Mám spoustu práce. - A lepší práce.
Ale je to pravda. Nebude mít...
příští týden předpremiéru Ubohý vrah?
Ani nemluv.
Kdo mluví o starostech?
Jen tě chci mít co nejvíc pro sebe.
Jsem celá tvá.
O čem jsi to mluvil?
Mluvil jsem o tom...
- O čem jsem to mluvil? - Nevzpomínám si.
Možná jsem říkal, jak to dnes všem sluší.
Je tu spousta frajerů.
- Kuřátka? Tak jim říkáme. - S kuřátky je to vždycky v pohodě.
Máš je fakt rád.
- Já je miluju. - Já vím.
- Harry... - Jo.
- Jen si dej. - Jo.
- Dobrý? - Jako profík.
Prší ti to z nosu přímo na mě.
To nic. Jen tady.
Prosím. Posloužím všem.
- Lenny... - Ne, díky.
- Promiň... - To nic. Díky.
Jerry Robbins měl pravdu.
Vztah nelze udržet, když bydlíte v různých pokojích.
- Začínáš mě štvát. - Poslyš.
Ne, drahoušku, jen jsem chtěl...
Chci se zeptat, jaké máš plány na víkend.
Za pár dní budeme doma.
Mohli bychom jet do Fairfieldu. Jen musíš postrčit mámu.
Kdo by tam jel, tati?
Ne, já...
Není monstrum.
Je naprosto geniální...
roztomilý mladík. Můj geniální skřítek. Ani není můj typ.
Tati, prosím tě.
Tati, o tom mi neříkej.
Drahoušku...
Obdivuju tě.
Mám tě moc rád, Jamie... Mám tě rád.
Já vím.
Promluvím si s mámou.
Dobře, tati.
Nevím, jestli to víš, ale pochválili tě v New York Times.
- Opravdu? - Schovala jsem ti to. Myslela jsem...
Nechci to vidět.
Ne, jsem z toho nesvá.
Ale je to milé. Děkuju.
Tak jo.
Jaké to bylo v pondělí večer?
Pondělí...
- Ne, o tom asi nechci mluvit. - Počkat.
- Co se stalo? - Nic.
- Tvá matka má nápadníka. - Ne.
Opravdu? Prosím, povídej.
Stačí, že musíš snášet otcovu aférku.
To nemusíme.
Ale když mluvíme o tvém otci,
na Díkůvzdání mám dvě představení...
Zůstanu v divadle a vy budete večeřet s ním v bytě s Ninou a Alexem.
Předstírejme nějakou normalitu, aspoň kvůli Nině.
- Mně to normální nepřipadá. - No, já...
Nevím, co říct.
- Přijdu pozdě na schůzku s Alexandrem. - No tak!
Opravdu. Vy dvě si máte o čem povídat.
Nechoď.
Nechám vás o samotě, ať si můžete promluvit.
Tak to u nás nechodí.
To dospělí nedělají.
- Mám plány s Alexandrem... - Ne, drahoušku.
Takhle neodejdeme. Podívej se mi do očí.
Vidím, jak jsi naštvaná. Nechci, abys tak odešla.
- Nejsem naštvaná na tebe. - Nevěřím ti.
Počkej.
Nezlobím se na tebe, mami.
Ty fakt neumíš lhát.
- Aspoň víš, že mi můžeš věřit. - To je pravda.
- Nechám vás být. - Ne.
- Musím si ho dobírat. - Měj se.
Že se na tebe ještě nepřišel podívat a vychválit tě.
To by bylo krásné.
Tak povídej o tom nápadníkovi.
Ano, nápadník...
Takže...
Jak víš, moc jsem se těšila.
- Těšila jsem se. - To vím.
Šli jsme na oběd, ne na večeři.
- Kam? - Café Carlyle, nic zvláštního.
Byla jsem trochu nervózní, přiznávám. A on taky.
Uprostřed oběda se ke mně nakloní
a ptá se, jestli mi může svěřit tajemství.
- Je trochu zamilovaný. - No jistě.
Usmála jsem se, zarděla se a ponoukla ho, ať mi to řekne.
Je zamilovaný do Mendyho
a chce, abych je seznámila.
- Do Mendyho Wagera? - Jo.
Nebuď tak překvapená. Mendy je fešák.
Felicie...
Sedím tam, rdím se, celá rozechvělá a...
No...
Asi mě přitahuje jistý typ mužů.
Poslyš...
Lenny tě opravdu miluje.
Jenom je muž, strašně špatně stárnoucí muž,
který nedokáže být cele jen jedním.
Je prostě ztracený.
Vždycky jsem věděla, co je.
Volal mi.
A?
Chce, abychom všichni jeli do Fairfieldu.
- Zněl jinak. - Felicie.
Ne, já...
Nebudeme vymýšlet omluvy. Nezklamal mě.
- Felicie... - Ne, je to...
Bylo ode mě arogantní
myslet si, že přežiju s tím, co mi může dát.
Je to divné. Dívala jsem se na všechny, i na děti,
tak útrpně, že tolik touží po jeho pozornosti.
Byla jsem tak hrdá na to,
že to nepotřebuju.
A...
teď se na mě podívej.
Kdo nebyl upřímný?
Chybí mi.
To moje děcko.
Otázky?
Bravo!
- Bylo to úžasné. - Proč jsi přišla?
Nemáš v srdci žádnou nenávist.
- Pane Bernsteine, můžete jít dál. - Výborně.
- Posadíš se? - Ano.
- Zdá se, že by měli změřit tlak tobě. - Není potřeba.
Víš, že dnes přijde na večeři Betty?
- To jsem nevěděl. - Přijde.
A Mendy, což bude fajn.
Julia sežene fenykl. Jak víš, Betty ho zbožňuje.
Vstupte.
- Dobrý den. - Jak se máte?
Zdá se, že máte nádor na pravé straně levého prsu.
Možná se rozšířil do plic.
Vzhledem k velikosti nádoru
bych doporučoval odstranit prs,
svaly a lymfatické uzliny pod ním
a provést biopsii plic,
která nám ukáže, zda se nádor nerozšířil.
Můžeme to provést začátkem příštího týdne.
Ano.
Ale já... Drahoušku...
- Od září hraju. - Dobře.
- Měla bych jim zavolat... - Já to vyřídím.
Myslím, že se zotavíte rychleji, než myslíte,
a za týden nebo dva budete připravená.
- Výborně. - Budete moci dělat, co potřebujete.
Jak zajistíme, že se odstraní všechno bujení?
- No... - Že se všechno odstraní.
Nebudeme dělat kompromisy kvůli té hře...
Až odstraníme prs, lokální nádor bude pryč.
O plíci musíme rozhodnout.
Jak dlouho trvá biopsie?
Biopsie jen pár minut a kvůli druhému zákroku budete spát.
Takže to děláte...
Obojí najednou?
Ano, odstraníme prs a bude snadné udělat biopsii plic.
Děkujeme vám.
- Já vím... - Já vím.
- To je směšné.
Ne, já vím.
Jsem směšná.
No tak. To nic, drahoušku.
To si nemyslím.
- Drahoušku. - Děkuju.
- Pojď, projdeme se parkem. - Opravdu?
Ano.
Provětráme se.
Dobře.
- Panebože. - V pořádku?
Nic mi není.
- Mám něco s kolenem. - Mám nápad.
Ale ne.
To je zapalovač?
Hleď si svého.
Myslím si číslo.
- Já nevím. Devět. - Ne.
- Pět. - Ne, musíš přemýšlet.
Snažím se.
- Dva, drahoušku. - Dva.
Dva.
Jako my.
Jako my, pár.
Dvě kachničky v rybníčku.
Opři se o mě, drahoušku.
To je ono. Pořádně se o mě opři.
Opři si hlavu. To je ono.
Tak jo.
Nazdar.
Ahoj.
Krasavice.
Stýskalo se mi.
Moc se mi stýskalo.
Mami, jsi v pořádku?
Je mi dobře.
Bylo těžké se sem dostat?
Jasně. Řídil on.
- Ne. - Víc na východ by to už ani nešlo.
Víš, že řídím nerada.
Kéž bych přijela dřív. Je něco...
Potřebuješ něco?
Můžu něco udělat?
Už si nedávej trvalou.
To jsem taky říkal.
Ramone říkal, že je senzační.
Naprosto senzační.
Kde je Lenny?
Nevím, asi spí.
Pamatuješ se,
jak jsi mě zatáhla na bar micvu jednoho Alexandrova známého?
- Toho malého... Ano. - Pamatuju.
S...
Jak se jmenuje?
- Feldman. - Jo!
Jsme tam, já samozřejmě sedím vedle Felicie.
Jako vždycky vypadá úžasně. Běda mi.
A Lenny má asi o deset kilo míň.
Perfektně opálený, od hlavy k patě v bílém,
včetně bílých lakýrek, bez ponožek.
Tenkrát to bylo v módě.
To je lež.
V jedné chvíli Lenny vstane, celý v bílém,
a jde k řečnickému pultíku.
Ano.
To nic.
- Lenny v bílém obleku. - Ano.
Je celý v bílém a...
A jde
k pultíku a...
- Nikdo mu nedal slovo. - Ne.
Ale...
trvalo mu asi dvacet minut, než tam došel od stolu.
Samozřejmě se zastavil na kus řeči u každého stolu.
Nakonec tam dorazí, stojí vedle toho vyděšeného kluka.
Felicia se ke mně nakloní
a úplně s klidem řekne:
„A teď tu máme nevěstu.“
On vstal.
- Panebože. - Produkce.
Pozor, Jamie.
Tak zatím.
Tak nashle.
Měj se.
Už nechci žádné návštěvy.
Už ne. Chci jít do postele.
Dobře.
Ano. Ne, musíte to zrušit.
No...
Ne, nikam nejedu.
To nepřipadá v úvahu.
Pracuji s tím orchestrem 15 let, pochopí to.
Ne...
Neodjedu odsud. Musíš to nějak vymyslet.
Ano.
Ano, máme se dobře.
- Chodíš na záchod? - Ne, nemůžu.
- Musíš pít. - Snažím se.
Panebože, pořád je mi zima.
Nepomáhej mi. Nepotřebuju pomoc.
Nepotřebuju.
Pusť mě.
Běž do postele. Nepotřebuju tvou péči.
- Leží se ti pohodlně? - Ale jo. Prosím tě.
- Lehni si. - Dobře.
Promiň.
Mrzí mě to.
Víš...
potřebuješ jen...
Každý jen potřebuje být citlivý k druhým.
Laskavost.
Drahoušku, je deset minut po půl. Vzala sis léky?
- Ne... - Jak to vypadá s bolestmi?
Říkal mi, abych to nebrala.
- Kdo? - Arkell.
Drahoušku...
Arkell není náš doktor. To je Kruger... Bernard.
Arkell byl náš doktor před lety.
Jasně, nevím, co...
Možná by sis měla vzít léky. Máš bolesti?
Ani ne.
Nemáš bolesti? Ale pak si je vezmi.
- Ano? - Ne, soustředím se.
Podívej, co jsem našla.
Co je to?
- Když je řeč o vzpomínkách z dětství... - Ano.
- To je dobrý nápad. - To je zajímavější.
- Opravdu? - Pusť to.
Pamatuješ si tu písničku?
- Jo? - Pamatujeme si to?
- Pamatuješ si kroky? - Ne.
- Byla jsi nejhorší... - Pamatuješ si kroky?
Vůbec ti to nešlo.
V tramvaji opičák žvýká tabák.
Tramvaj je na kusy, opičák se dusí.
Všichni jdou do nebe jako hejno husí.
Klap, plác. Plesk, klap.
Plesk, plác. Klap, plesk.
Klap, plác.
Dej do toho ruce.
Pojďte sem.
Pojď sem.
Gene, pojď sem. Pojď!
Pojď sem, Gene.
Půjdeme domů.
Kde je naše pacientka?
Přišel doktor. Dobrý den, sestro.
A...
Miluju tě.
Táhne z tebe...
tuňák...
a cigarety.
Nachytalas mě.
Je to hrozné.
- Dobrý? - Jo.
Vezmi tašku.
Hlavním bodem celé skladby je podle mě splynutí.
Nejenom tympány vzadu, ale také housle vpředu.
Ber je jako jeden organismus.
Z toho pak můžeš vycházet.
Neboj, pomůžu ti.
Dobře? Jsem tady, provedu tě tím.
- Ano? Jdeme na to. - Ano.
William.
Takt tři sta jedenáct.
Raz, dva, tři.
Dobře. Pardon.
Pardon.
Když jsi to teď ujasnil
tím zpomalením do koruny...
Jen mi pořád není jasné...
To nic, sedí to.
Ale co potom? Co uděláš?
Oni nevědí. Vykrvácíš,
nebo odkapeš? Co uděláš?
Tohle.
Necháš to vytéct. Tak to zní.
Koruna.
- Jeden takt předtím. - Takt předtím.
Raz, dva, tři.
Ne, to není jasné.
Jo, to nebylo ono.
Ještě jednou. Omlouvám se.
Mám...
To je pěkné.
Ale pořád je to jeden takt.
Kdybych mohl ukázat, co jsi asi chtěl...
- Řekni, pokud se mýlím. - Jo.
Chceš asi tohle. Kam to chceš dovést... Musíš...
Odsadit, a lehká doba.
Čtvrtky. To asi opravdu chceš.
Takt před korunou.
- Ano? - Jo.
Je to ono? Co jsem udělal?
To jsem udělal.
Tleskají mně, nebo tobě? Víc.
Víc!
Výborně.
Začni tady. Děkuji.
Buďte na něj hodní.
Když v tobě nezpívá léto, tak v tobě nezpívá nic.
A když v tobě nic nezpívá, nemůžeš dělat hudbu.
To mi řekla,
když mě něco trápilo
a recitoval jsem jí Ednu St. Vincent Millayovou,
z čehož pak vznikl Songfest.
Ale léto ve mně ještě zpívá.
Ne tak silně jako dřív...
nebo tak často,
ale zpívá.
Kdyby ne, už dávno skočím do jezera.
Otázky?
PRO JAMIE, ALEXANDERA A NINU
Překlad titulků: Vít Bezdíček