I dette lille forstadshuset i denne lille forstadsgaten-
-var det et blodbad verdig Manson.
Hun hadde blitt hugget 41 ganger med en øks.
Broren min tok telefonen og fyren sa: "Jeg drepte henne."
Var det en psykopat?
Hun var utro, og noen dør.
Hendelsene den 13. juni 1980 og rettssaken vakte folks interesse.
-Skyldig eller ikke skyldig? -Ikke skyldig.
Mine damer og herrer, vi har litt av en historie å fortelle.
Historien vakte interesse fordi ofrene var gudfryktige mennesker-
-som ble dratt inn i et meningsløst,-
-brutalt drap på fredag den 13. av alle dager.
I denne forstaden kjente alle hverandre, og folk ble sjokkert-
-da de skjønte at gjerningsmannen kunne være en av dem.
Det var flott å vokse opp i Norwich i Kansas. Byen hadde 500 innbyggere.
Det var en bank, en matbutikk, en kafé, og alle kjente alle.
Jeg er Ron Pomeroy, Betty Gores bror.
Familien vår hadde fem medlemmer. Mor Bertha, far Bob-
-og lillebror Richard. Jeg var det mellomste barnet og Betty det eldste.
Vi bodde på vestsiden og vokste opp på mine besteforeldres gård.
Jeg heter Richard Pomeroy. Jeg er Bettys yngste bror.
Alle jobbet på gården,-
-og Betty var sju år eldre enn meg og tok seg alltid av huset.
Hun laget middag og hjalp med barnepass.
Vi manglet innlagt vann og hadde et uthus.
Det var akkurat der den snøfonnen er,-
-så det var langt å gå på do om vinteren.
Så kjøpte pappa bensinstasjonen, og vi fikk det bedre.
Vi hadde innlagt vann og badekar. Det var imponerende.
Å bo i en liten by på landet hadde sine sosiale fordeler.
Betty engasjerte seg i skolen. Fra koret til elevrådet.
Hun engasjerte seg i alt som lot henne tilbringe tid med andre.
Jeg heter Pat Pomeroy. Jeg er Bettys svigerinne.
Det første du la merke til, var Bettys smil.
Det var vakkert, og hun utstrålte varme.
Hun var lett å bli kjent med og veldig omtenksom.
Etter videregående skole-
-gikk Betty på Southwestern College for å bli lærer.
Hun fikk både utdannelse og fant kjærligheten.
Betty var god i matte, men trengte ekstra undervisning.
Hun møtte Allan og ba ham undervise henne.
De likte hverandre.
Betty så at han var smart og bestemt.
Man kunne se at Allan var ment for større steder enn vår lille by.
I 1970, et år etter at Allan ble uteksaminert,-
-giftet de seg. Tre år senere fikk de barn.
Hun strålte under graviditeten.
Da Alisa ble født, lyste Betty opp av stolthet og lykke.
Det var mors første barnebarn, og hun var overlykkelig.
Familien vokste, og Allan fikk jobb i Dallas.
Jeg heter Jim Atkinson, og jeg skrev "Evidence of Love".
Dallas vokste raskt på 1970-tallet, spesielt innen teknologibransjen.
Området rundt Dallas ble kalt Silicone Prairie.
En av byene der heter Wylie.
Betty og Allan Gore flyttet dit i 1977.
Da vi kom til huset deres,-
-var det små husrader med velstelte hager, nydelig.
De valgte å bo der på grunn av tryggheten og småbyfølelsen.
I Wylie oppfyller Betty endelig drømmen om å bli lærer.
Betty var lærer på barneskolen, og hun likte å fortelle-
-om kortene ungene skrev på valentinsdagen.
Hun elsket det de skrev.
Hun visste at noen av dem ikke ble godt ivaretatt hjemme,-
-og gjorde alt for å sørge for-
-at de følte seg akseptert og lykkelige på skolen.
Betty var opptatt av jobben og ungene.
Hun var også et aktivt medlem av metodistkirken.
Betty hjalp til med kirkens ungdomsprogram.
Hun likte kirkens sosiale aspekter.
Paret møtte Pat og Candy Montgomery gjennom kirken.
De hadde noe til felles. Pat og Candy hadde en datter-
-på samme alder som seks år gamle Alisa Gore.
I 1979 ble Betty gravid igjen.
Det skulle bli Bethany, deres andre datter.
Bethany var bedårende, og som alle vet,-
-når familien får et nytt barn, blir det midtpunktet.
I 1980 hadde familien Gore virkelig slått rot i Wylie.
De så ut til å leve et lykkelig liv.
Men i juni samme år, på fredag den 13., tok lykken slutt.
FREDAG KVELD 13. JUNI 1980
Den kvelden ringte Allan vennen Candy.
Han var på forretningsreise og fikk ikke tak i Betty.
Candy sa hun hadde dratt hjem til Betty den morgenen-
-for å hente en badedrakt til Bettys datter Alisa.
Alisa hadde overnattet hos henne,-
-men hun hadde ikke snakket med Betty siden.
Allan ble forundret, men la på og spiste middag.
Etter middagen ringte Allan Betty igjen, men fikk ikke svar.
Han ventet et kvarter, ringte, men fikk ikke noe svar.
Klokken 22 ringte Allan naboen og forklarte situasjonen.
Han ba ham sjekke huset og se om alt var i orden.
Richard gikk dit og så at garasjedøren var åpen.
Lyset var på, men han banket ikke på.
Allan skjønte ingenting. Hvis lyset var på,-
- burde Betty ta telefonen. -Allan sa: "Bank på døren."
"Ta deg inn." Du har tillatelse fra meg.
Allan begynte å få panikk og ringte naboen Lester Gayler,-
-som var frivillig brannmann. Han ba ham bli med Richard.
"Se til kona mi. Jeg har ringt henne, men hun svarer ikke."
Lester, Richard og naboen Jerry møttes foran huset.
Lester prøvde å åpne inngangsdøren.
Den var åpen.
Naboene gikk inn i den lille gangen.
Parker og Jerry gikk til soverommet fordi de hørte barnegråt.
Det var Bethany, som var rød i ansiktet, hes og full av bæsj.
Hun hadde ikke blitt stelt på flere timer.
Nå begynte de å bli redde. Det var noe som ikke stemte.
Richard tok barnet med til kona.
De to andre fortsatte å gjennomsøke huset.
Jeg gikk inn på kjøkkenet og vaskerommet.
Det var bare ett rom til, så Lester åpnet døren på gløtt.
Det han så, var et blodbad.
2 00:10:17.320 -- 00:10:23.960 align:middle line:90% position:50% Jeg har sett mange dø på mange måter, men det er det verste jeg har sett.
Telefonen ringte på Gores kjøkken.
Lester tok den, og Allan var i den andre enden.
Allan spurte: "Hva skjer?"
Lester sa at barnet hadde det bra. Allan spurte: "Hva med Betty?"
Lester måtte si at hun var død.
Skutt.
Da Allan fant ut at kona var død, ble han sjokkert.
Lester la på og ringte politiet.
Jeg heter Steven Deffibaugh, og jeg var drapsetterforsker.
Den 13. juni 1980 ble jeg varslet om et drap.
Jeg kjørte dit etter midnatt en gang.
Da jeg kom dit, var det fullt av folk.
Pressen var der allerede, og jeg tenkte: "Å, faen."
Det var mer enn jeg hadde forventet.
Da jeg gikk inn, hadde de allerede sperret av-
-med tape og små kort: "Adgang forbudt."
Jeg gikk under tapen og åpnet døren.
Jeg så blod i gangen.
Deffibaugh begynte å innhente bevis.
Han begynte på vaskerommet.
Jeg åpnet døren til rommet og så liket.
Det lå en hvit kvinne på ryggen med hodet mot fryseren.
Blodet hadde allerede begynt å koagulere.
Blodpølen var 1,5 cm dyp.
Halve offerets ansikt var borte.
Hun hadde sår over hele kroppen. Dette var ikke en skuddskade.
Politiet fant et uhyggelig bevis.
Det var en øks ved den andre veggen.
Håndtaket var blodig, og hvis du så på liket...
Selv en lekmann kunne se merkene på kroppen etter øksehuggene.
Jeg hadde aldri etterforsket en så grusom forbrytelse.
Obduksjonen måtte fastslå dødsårsaken,-
-men blodet rundt liket talte for seg.
Liket lå ikke i sin opprinnelige posisjon,-
-for det var et blodig fotavtrykk under et av lårene.
Noen andre hadde vært der.
Fotavtrykkets størrelse overrasket etterforskerne.
Det var lite. Den gangen gjettet vi-
-at det var en kvinne eller en ungdom.
Men det ga ingen mening, for det var så mange hugg,-
-og de var dype. Det måtte ha krevd stor styrke å gjøre noe sånt.
Deffibaugh fortsatte å lete etter ledetråder på vaskerommet.
Jeg begynte å se på fryseren,-
-og så et blodig fingeravtrykk.
Blodige fingeravtrykk er gode bevis, for det må være gjerningsmannen.
Da Deffibaugh var ferdig på vaskerommet, gikk han til badet.
Jeg så blod på baderomsmatten.
I badekaret var det blod og mye hår.
Noen hadde prøvd å rydde opp og kvitte seg med bevis.
Etter badet gikk Deffibaugh videre til resten av huset.
Jeg gikk inn på soverommet og så en film-
-med en 20-dollarseddel.
Det var neppe et ran eller et innbrudd.
Hvorfor skulle en tyv legge igjen 20 dollar?
Hvis det ikke var et ran, hvem ville angripe en lærer med en baby hjemme?
I dette lille forstadshuset i denne lille forstadsgaten-
-hadde de et blodbad verdig Manson.
Ingen av betjentene kunne forstå det-
-eller tenke seg hvem som kunne ha gjort noe slikt.
I rommet ved siden av kjøkkenet så Deffibaugh en triviell gjenstand.
Til høyre var spisebordet.
Jeg så en morgenavis.
Jeg fotograferte den hadde blodsprut og viste at det var fredag 13. juni.
En detalj på siden fanget interessen hans.
Kinosiden var oppslått,-
-og en av filmene som hadde premiere, var "Ondskapens hotell".
Basert på en Stephen King-roman om en øksemorder.
Etterforskerne lurte på om det var tilfeldig,-
-eller om morderen hadde latt seg inspirere av filmen.
Iblant er det etterapere, til og med fra filmer.
Politiet informerte Bettys familie i Kansas om de forferdelige nyhetene.
Politiet sa at hun hadde blitt drept med en øks,-
-og det var vanskelig å begripe. Vi klemte hverandre og gråt.
De sa at Bethany ble funnet i sengen, og jeg tenkte på-
-hvordan hun hadde skreket etter moren, og ingen kom.
Vi la alt til side og fokuserte på jentene og deres sikkerhet.
Morgenen etter drapet kjørte familien fem timer sørover til Wylie.
Da vi kom hjem til Betty og Allan,-
- så vi mange politibiler. -Familien ble møtt av Allan,-
-som hadde kommet hjem for å hente døtrene sine.
Bettys familie ble overrasket over Allans oppførsel.
Han slo dem ikke som en som sørget normalt.
Han var bekymret for jentene,-
-men viste ingen følelser. Han virket veldig fattet.
Det forundret oss, men hvordan reagerer du når kona blir drept?
Det vet jeg ikke.
Allans oppførsel forvirret dem,-
-men familiens førsteprioritet var Bettys døtre.
Det var vanskelig å være i huset, men vi gjorde det for dem.
Alle bodde i huset. Allan, jentene og vi.
Det var vanskelig, for det var fortsatt blod-
-på gulvet og fryseren.
De hadde fjernet en bit av gulvbelegget,-
-og det var flekker som ikke gikk bort.
Når det gjelder dusjen... Det var vanskelig å dusje-
-i samme dusj hvor noen hadde vasket av Bettys blod.
Man tenkte på at Betty hadde blitt drept i huset.
Vi kunne ikke gjøre noe med det. Du måtte bare gå videre.
Du måtte legge det bak deg og prøve å fokusere på jentene.
Det vrimlet av journalister.
De fotograferte, og helikoptre fløy rundt.
Nyhetshelikoptre og sånt.
Familien prøvde å hjelpe politiet så godt de kunne.
De ble avhørt, og fingeravtrykkene ble tatt.
Vi tok fingeravtrykk av alle som hadde vært i huset.
Hele byen, inkludert familien, lurte: Hvem kunne gjøre noe sånt?
Jeg kjente denne kvinnen. Jeg tror ikke hun hadde noen fiender.
Alle likte henne. Det er tragisk-
-at en galning kommer og gjør noe sånt.
Wylie er en liten by, og alle kjenner alle.
Vi er redd det er noen vi kjenner. En vi trodde var hyggelig.
Alle tenkte: Var det en psykopat?
Kort tid etter drapet fikk familien en telefon.
Broren min tok telefonen.
En fyr sa: "Jeg drepte henne."
2 00:20:03.400 -- 00:20:07.000 align:middle line:73% position:50% Kjøkkenet var fullt av folk da telefonen ringte.
Han sa han hadde drept Betty-
-og at han ville skade jenta også.
Richard taklet det ikke, og bare la på.
Richard fortalte politiet hva som hadde skjedd.
Texas Rangers ba meg ta neste telefon, i tilfelle han ringte igjen.
Familien ventet ved telefonen i håp om at morderen skulle bli arrestert.
Senere samme ettermiddag ringte det igjen.
Jeg svarte og begynte å stille spørsmål.
Jeg fortsatte å snakke. Hvordan gjorde han det? Brukte han pistol?
De ba meg holde på ham så lenge som mulig.
Da Ron snakket med mannen,-
-fikk Politiet de ti minuttene de trengte for å spore samtalen.
Vi sporet en samtale til en psykiatrisk institusjon.
Etterforskerne kjørte 30 km til sykehuset, men ble skuffet.
Mannen som ringte, hadde aldri forlatt sykehuset og hadde ingen bil.
Han kan ikke ha kommet til Gores hus.
Han hadde funnet nummeret i telefonkatalogen.
Hvorfor skulle noen ta æren for dette?
Noen liker å trakassere folk.
Sykehuset blokkerte telefonen så det ikke skulle skje igjen.
Telefonsamtalen var et blindspor,-
-så etterforskerne fokuserte på den siste som så Betty.
Vennen hennes fra kirken, Candy Montgomery.
Ifølge Allan hadde Candy kjørt hjem til Betty-
-for å hente en badedrakt til Alisa.
Candy ble avhørt-
-og ga dem en detaljert beskrivelse av dagen.
Det var en varm dag, så hun dro fra bibelskolen-
-for å hente en badedrakt hos Betty så Alisa kunne bli med og bade.
Candy sa at de snakket litt, og at Betty virket normal.
Så dro Candy tilbake til kirken.
Candy hadde ikke så mye nytt å tilføye,-
-så politiet tok fingeravtrykkene hennes og lot henne gå.
Familien begravde Betty i hjembyen i Kansas.
Det var her vi tok farvel med Betty.
Hele byen kom i begravelsen.
I en liten by kjenner alle hverandre.
Folk kjente henne og hadde herlige historier om henne.
Betty ville ha ønsket det slik. Hun var elsket.
I Wylie friga rettsmedisineren obduksjonsrapporten,-
-som viste den ekstreme volden hun ble utsatt for.
Tenk deg det verste du kan oppleve midt på natten-
-og gang det med seks, så begynner du å nærme deg.
Betty hadde 41 øksehugg. Tjueåtte i hodet.
På grunn av den overdrevne volden var rettsmedisineren overbevist om-
-at gjerningsmannen kjente henne-
-og at motivet var sjalusi.
Dette var en lidenskapelig forbrytelse.
Det utpekte én person, og det var Bettys mann, Allan.
Politiet hentet til slutt Allan til avhør.
Allan fortalte hvor han hadde vært da Betty ble drept.
Jeg heter Robert Udashen. Jeg er forsvarsadvokat.
Allan skulle til Minnesota på forretningsreise.
Betty hadde vanskelig for å venne seg til reisene.
Mannen var borte, og hun jobbet og tok seg av to barn.
Det var slitsomt.
Allan sa at Betty hadde utviklet fødselsdepresjon-
-etter at deres yngste datter ble født et år tidligere.
Hun fikk medisiner for det.
Depresjonen hadde tært på forholdet.
Dessuten var hun bekymret for at hun var gravid igjen.
Allan hadde lovet henne å ringe og høre hvordan det gikk.
De spiste frokost sammen, og så dro han.
Han og en kollega kjørte til flyplassen-
-og fløy til Minneapolis.
De fikk bekreftet at han hadde fløyet til Minneapolis.
Han hadde hotellreservasjon og flybillett. Han kunne bevise det.
Men han kunne ha drept Betty, dusjet-
-og så tatt turen. Han trengte ikke å bekymre seg for Alisa.
Hun var hos familien Montgomery.
Men ville han virkelig la babyen være der så lenge?
Allan oppførte seg rart. Han viste ingen følelser i det hele tatt.
Erfaring tilsa at han måtte være innblandet på en eller annen måte.
Vi stilte spesifikke spørsmål-
-for å se om han kjente noen som mislikte Betty-
-eller om han var utro.
Han nektet. Så spurte de: "Vil du ta en løgndetektortest?"
Han sa ja.
Politiet tok Allans fingeravtrykk og ba ham komme tilbake dagen etter.
Han dro hjem. Neste morgen ringte han politimesteren-
-og sa: "Jeg må fortelle deg en ting til."
Han sa: "Jeg sa jo at jeg ikke var utro."
"Det har jeg vært."
-Men Allan fortalte mer. -Han sa: "Med Candy Montgomery."
Allan Gore tilsto at han hadde vært utro med Candace Montgomery.
Det var sjokkerende. De kjente hverandre gjennom kirken.
Allan sa at sidespranget sluttet åtte måneder tidligere,-
-men etterforskerne var skeptiske til det.
Allan Gore besto løgndetektortesten. Han begikk ikke forbrytelsen.
Politiet undersøkte om Allan hadde leid noen-
-til å drepe Betty.
En leiemorder avfyrer ett skudd. Det blir aldri så mye søl.
Basert på bevisene var det ikke en leiemorder.
Kanskje han sto i ledtog med noen. Det er alltid en mulighet.
De var fortsatt nysgjerrige på tilknytningen til Candy Montgomery.
En uke etter drapet ble Candy avhørt igjen.
De konfronterte henne om affæren, og hun innrømmet det.
Hun var lei av mannen sin og gikk bort til Allan en dag-
-og spurte om han ville ha en affære.
De forhandlet seg frem til vilkårene for affæren.
Candy ville ikke skilles. Ikke Allen heller.
De ble enige om et komplisert regelverk.
Ifølge reglene kunne de ikke bli knyttet til hverandre.
Kostnadene skulle deles likt, og de skulle møtes på hverdager.
De møttes på et motell som het Como motell.
Hun hadde laget en pikniklunsj til dem.
Etter en stund bestemte de seg bare for å avslutte det hele.
Allan sa at affæren var over, men jeg trodde ikke på det.
Candy innrømmet at hun var hos Gore på drapsdagen,-
-men insisterte på at Betty var i live da hun dro.
Politiet manglet bevis og lot henne gå.
Deffibaugh gjør en alarmerende sammenligning.
Jeg sammenlignet det blodige tommelavtrykket-
-med Candace Montgomerys fingeravtrykk.
Deffibaugh syntes de to avtrykkene var veldig like.
Du ser etter sammenligningspunkter, og det var flere av dem.
Det er 150 kjennetegn i et fingeravtrykk,-
-men det trengs bare 10-12 for å få en match.
Vår fingeravtrykkekspert var betjent Kron den gangen.
Vi sendte fingeravtrykkene til ham umiddelbart.
Betjent Kron klarte å finne mer enn nok matchende kjennetegn mellom dem.
Han bekreftet at høyre tommel var den samme som i det blodige avtrykket.
Candace Montgomery ble mistenkt for drapet.
Da Candy var hovedmistenkt, begynte noen andre bevis å passe inn.
Candys fingeravtrykk og fotavtrykk som passet til Candys fot.
De tekniske bevisene og det faktum at hun så Betty sist, gjorde-
-etterforskerne sikre på at de hadde et solid motiv.
Hun ville bli kvitt Betty for å få Allan.
Etterforskerne ba Candy ta en løgndetektortest, men hun nektet.
Hun kontaktet en advokat.
Jeg jobbet for Crowder og Maddox i Dallas,-
-og deleier Don Crowder-
-kjente Candy Montgomery fra kirken. Det var slik vi fikk saken.
Don Crowder hadde aldri tatt en straffesak før.
Robert Udashen hadde bare tre års erfaring.
Candys bekjentskap med Don fikk henne til å føle seg vel.
På det første møtet sa hun det samme til dem som til politiet.
Som advokat er jeg skeptisk og ser etter hull i forklaringen,-
-men Candy var liten og nett-
-og aktiv i kirken og lokalsamfunnet-
-og hadde aldri vært i klammeri med loven.
Det var vanskelig å tro at hun hadde drept noen med øks.
Den 27. juni 1980, to uker etter drapet,-
-utsteder politiet arrestordre på Candy Montgomery, 29.
Candy ble siktet for mord,-
-og i Texas er definisjonen på mord å drepe noen med viten og vilje.
Candy og advokatene ordnet det slik at hun meldte seg.
Du har rett til å tie.
De ville at jeg skulle arrestere henne og lese rettighetene hennes.
-Forstår du rettighetene dine? -Ja.
Candace ble varetektsfengslet i Collin County fengsel.
Da hun ble visitert, så man at hun hadde mange blåmerker.
Venstre mellomtå hadde et stort sår som så ut til å være skåret.
Bettys familie tror ikke sine egne ører.
Allan sa at hun var arrestert. Han sa: "Jeg tror ikke det er henne."
Hun var en god venn og tok med seg Alisa på bibelskolen.
Hun visste at Bethany lå i sengen sin.
Hun fikk kanskje panikk, men hun forlot en seks måneder gammel baby.
Det var kaldblodig.
Fire måneder etter drapet ble Candy Montgomery stilt for retten.
-Skyldig eller ikke skyldig? -Ikke skyldig.
Det var først på den første dagen av rettssaken-
-at alle ble klar over Candys forsvarsstrategi.
Don gikk bort til juryen og sa:
"Vi har litt av en historie å fortelle."
Så fortalte han dem at Candy Montgomery drepte Betty Gore-
-med en øks, men at det var selvforsvar.
-Folk gispet. -Vi tenkte: "Hva snakker du om?"
Hvordan hugger man noen 40 ganger og påstår at det er selvforsvar?
2 00:34:11.880 -- 00:34:17.800 align:middle line:90% position:50% To hundre mennesker satt i retten og ville høre sensasjonelle avsløringer-
-under rettssaken. De trengte ikke vente lenge.
Da forsvareren sa det var selvforsvar,-
-ble det først stille, og så kom det et gisp.
Ingen kunne tro at de ville påberope seg selvforsvar.
Å hugge noen 41 ganger er helt urimelig. Det er forferdelig.
Det var dramatisk fordi statsadvokaten ikke-
-snakket om loven om selvforsvar.
Det falt ham aldri inn at det var et forsvar.
Vi ble sjokkert. Betty var ikke den som løste ting med makt.
Selvforsvar? Hvem ville tro på det?
Etter noen øksehugg kan det ikke ses som selvforsvar lenger.
41 ganger er mer enn selvforsvar.
Etter at juryen hadde satt seg, la aktor frem saken sin i tre dager.
Blant annet alle de tekniske bevisene.
Vi hadde øksen, et blodig fingeravtrykk,-
-blodet på fryseren... Hva mer kan man trenge?
Candy dusjet, vasket seg og gikk ut døren.
Hun dro tilbake til bibelskolen,-
-hvor hun var sammen med barn, inkludert Alisa.
Hun hadde nettopp drept moren hennes og så gått på bibelskole.
Vi føle at utfallet var gitt.
Da det var forsvarets tur, kalte de Candy Montgomery som vitne.
Forsvaret ba Candy fortelle oss hva som skjedde.
Hun sa at Betty hadde konfrontert henne om affæren med Allan.
Så gikk Betty ut i garasjen og kom tilbake med en øks.
Så dyttet Betty henne inn på vaskerommet-
-og sa at hun ikke kunne få Allan.
Candy sa: "Jeg vil ikke ha ham. Det er slutt."
Det gjorde ting enda verre.
Da kommer Betty mot Candy.
Betty svingte øksen, og Candy prøvde å få tak den.
Betty svingte, men bommet. Øksen spratt opp fra gulvet-
-og kuttet opp Candys tå fordi hun gikk med sandaler.
Så tok Candy øksen fra Betty og slo henne.
Betty sank sammen, og Candy prøvde å komme seg ut døren.
Candy sa at hver gang hun prøvde å komme seg ut,-
-smalt Betty igjen døren så hun ikke skulle komme ut.
Det var varmt, og en vanvittig scene utspilte seg.
Det høres ut som en dårlig skrekkfilm.
På et tidspunkt skrek Candy:
"Kutt ut, Betty! Slutt!" Og Betty sa: "Hysj."
Det utløste noe hos Candy.
Candy begynte å slå henne.
Candy tenkte: "Jeg kan ikke overmanne henne, og jeg kan ikke komme ut."
Hun hugget henne til hun var for trøtt til å svinge øksen.
Candys vitnemål virket som et skuespill.
Hvorfor skulle noen som påberoper seg selvforsvar, ta en dusj-
-og så gå på bibelskole? Hvorfor ikke ringe politiet?
Jeg har alltid trodd at Candy kom inn i huset,-
-trengte Betty opp i et hjørne og drepte henne.
Under kryssforhøret prøvde aktor å finne hull i Candys forklaring,-
-men hun sto på sitt.
Etter vitneforklaringen kalte forsvaret kirkens medlemmer-
-som karaktervitner, og så psykiateren dr. Fason.
Vårt største problem ville være den overdrevne volden.
Betty Gore ble hugget så mange ganger-
-at folk flest ikke ser det som selvforsvar.
Vi trengte en psykiater til å forklare det for oss.
Han sa hun hadde en dissosiativ reaksjon.
Hun ble angrepet og adrenalinet pumpet. Hun forsvarte seg.
Det var som å se seg selv i en film.
Så beskrev dr. Fason hvordan han hypnotiserte Candy-
-og fant en dyptliggende trigger.
Dr. Fason klarte å avdekke noe fra Candys barndom-
-som hun ikke husket i det hele tatt.
Da hun var fire år gammel, kastet hun en glasskrukke og fikk splinter-
-i hodet og begynte å blø. Hun skrek som fireåringer pleier.
Moren hennes hysjet på henne-
-og sa: "Hva vil folk tenke hvis de hører deg skrike?"
Dr. Fason sa at Candy rent psykisk...
Da Betty Gore, under kampen om øksen,-
-hysjet på Candy, utløste det Candys ubevisste minne-
-og gjorde henne rasende.
Jeg kunne ikke tro at juryen ville kjøpe det.
Etter en uke var det på tide for juryen å ta stilling.
Vi forventet en lang rådslagning, men juryen var klar etter to timer.
Hun ble frikjent fordi det var selvforsvar.
Kjennelsen ble opplest, og hun ble frikjent.
Candy klemte hånden min.
Hun klemte meg og falt sammen i stolen.
Tilskuerne gispet fordi de hadde forventet en domfellelse.
Og så hørte du folk skrike "morder" og sånt.
Dommeren slo med klubben for å få alle ut av rettssalen.
På grunn av tilskuernes fiendtlighet-
-ville vi bare forlate retten og dra hjem.
Da kjennelsen ble lest opp, ble det opprør i salen.
Ingen i retten anså kjennelsen som riktig.
Jeg tror ikke engang forsvarsadvokaten gjorde det.
Vi kunne ikke tro det. Det var overveldende.
Det var ingen rettferdighet for Betty.
-Tror du kjennelsen var riktig? -Slå av.
Jeg tror statsadvokaten trodde-
-at han ville vinne uten å anstrenge seg.
Det utnyttet Candy.
Candy slapp unna med mord. Uten tvil.
Vi var overlykkelige, og det føltes som en riktig avgjørelse.
Etter rettssaken ønsket Candy Montgomery å leve anonymt.
Etter rettssaken flyttet Candy og Pat til Georgia.
Til slutt ble de skilt.
Hun begynte å jobbe som skolerådgiver.
At hun skulle gi råd etter det hun hadde gjort, er forbløffende.
Kort tid etter dommen giftet Allan seg på nytt,-
-og det var konflikter og beskyldninger-
-mellom ham og Bettys familie i flere år etterpå.
Jentene flyttet til oss i Kansas og ble oppdratt av mine foreldre.
Vi er stolte av dem. De har gode yrkeskarrierer-
-og flotte familier. Vi ser på deres barn som våre barnebarn.
Jeg tenker på søsteren min nesten hver dag.
Det er vanskelig. Hun var et godt menneske og en god søster.
Jeg fortsetter å fortelle historien, for Candy skal ikke få fred.
Jeg vil rette søkelyset mot henne, hennes handlinger, hennes fortid,-
-så hun ikke lurer noen andre.
Candy Montgomery svarte ikke på vår intervjuforespørsel.
Tekst: Tommy Lund LinQ Media Group