Т Ъ М Н И Т Е МУ М А Т Е Р И И Ботаническата градина
Пан?
Има ли някаква следа от тях?
Не.
Добре ли си?
Не знам.
Преживяхме какво ли не, а сега сме тук...
Струва ми се нереално.
Да.
В кулата... Деймонът на майка ми...
Видях го да изчезва пред очите ми.
Мисля, че тя е мъртва.
Би трябвало да изпитвам облекчение.
Не разбирам много неща за родителите си.
Например?
Защо не бяха искрени с мен.
Защо са извършили такива ужасни неща...
Защо тя не се сети за мен 13 години и изведнъж прояви интерес.
Защо са ме изоставили...
Докато мислех, че Азриел ми е чичо,
го боготворях.
А после го намразих.
Сега не мога да му простя, но...
...не го и мразя.
Е, той спечели войната,
а ние сме тук, така че...
Имам усещането, че вече го няма.
Което означава, че съм сама.
Не си.
Какво?
Нищо.
Добре че се изкъпа, защото вечно миришеш.
Явно не й липсвам.
Изглежда напълно добре.
Като те види, ще е още по-добре.
Помисли колко ще е хубаво да сме отново с тях,
да сме близки.
Ами ако вече не е същото?
Ако никога не е същото?
Лайра те обича.
Най-сетне сме в един свят с тях и сме в безопасност.
Да не би това да са те? - Не, щеше да го усетиш.
Казва, че деймоните ни са в безопасност.
Но трябва да се срещнем с друг човек.
Все пак Пан е тук.
Като се криехме в "Джордан", беше същото.
Не знам къде точно е, но усещам, че е близо.
Не се чувствам разкъсана и съм спокойна за него.
Чуй.
Какво е това?
Возят се на колелца.
Момичето и момчето.
Здравей.
Елате да видите Мери.
Май иска да го последваме.
Доктор Малоун! - Лайра, ти...
Не мога да повярвам! - Как се озова тук?
Получих напътствие да те намеря.
Знаех си, че ще те видя пак.
Боже, колко си пораснала!
Здравей. Олеле, ти си пострадал!
Приятно ми е. - На мен също.
Благодаря, Атал. Как стигнахте дотук?
Гладни ли сте? - Да.
Безбожни твари.
Те имат по-малко Сраф от теб.
Кога ще дойде при тях?
Не знам.
Нямат шушулки, горките.
Атал е много красива.
Не съм виждала такова създание.
Преди година всичко това щеше да ме смае, но...
Не е по-шантаво от говорещи мечки и ангели.
Сигурно го намирате малко объркващо.
Поне за мен беше така.
Били сме къде ли не,
но този свят ми харесва най-много.
За месеците, прекарани тук, научих повече, отколкото за десетилетия.
Атал ме научи на много неща.
Например? - Например...
Да вярвам на инстинктите си,
да се отнасям с уважение към дърво...
И как става това?
Като начало не смяташ, че си нещо повече от него.
Хората глупаво вярваме, че сме върхът на еволюцията,
но за много неща грешим.
Искам да ви покажа нещо утре сутринта.
Дали е това, което си мисля?
Отговорът на въпроса, който ми зададе в Оксфорд.
Помниш ли? Дали Прахът е грях.
Твоят Прах, моите частици в сянка... Тук го наричат Сраф.
Но става въпрос за едно и също.
Искрицата, която ни прави живи, съзнанието.
Значи Прахът не е грях.
Добър е, доколкото сме добри и ние.
Защо по теб има повече Прах, отколкото по Лайра?
И при мулефите е така - увеличава се с възрастта и опита.
Невероятно.
Как го направи?
Ключът е в маслото от шушулките.
Те го абсорбират и така могат да виждат Срафа.
Развили са се в перфектна симбиоза с дърветата.
Всичко е било балансирано, но изведнъж...
...нещо се е променило.
Много тъжно, нали?
Дърветата умират.
Някаква болест ли е?
Не, Прахът изчезва.
Просто изтича от този свят.
Мисълта, въображението, чувствата - всичко си отива.
Това прекрасно място, чиито жители са много по-добри и мъдри от нас...
...просто умира.
Какво може да го спаси?
Ако се намери начин да се върне Прахът.
На теория той се привлича от мисълта и творчеството,
така че... Може би някое велико откритие?
Атал казва, че не мога да реша проблема с мислене,
но мога поне да се опитам.
Та тези деймони...
Какво точно търсим?
Те изглеждат като животни.
Но се променят според това как се чувстваш.
Когато Пан е росомаха, знаеш, че наистина си ядосала Лайра.
Но са част от теб.
Уил мислеше, че няма деймон,
защото е от твоя свят. Но има.
И ти имаш.
Аз самият още свиквам с мисълта. - Вече нищо не ме учудва.
Цялото това приключение беше невероятно.
Наложи се да загърбя всичките си досегашни знания.
Но вярваш в душата, нали така?
Била си монахиня, все пак.
Била си монахиня?!
Истинска монахиня, в нашия свят?
В него все още има монахини.
А защо се отказа?
Събраха се много причини накуп.
Мери, разказвай им истории.
Веднъж бях на конференция в Лисабон.
Правих презентация за физика на частиците.
Орденът ми подкрепяше академичната ми кариера.
За първи път бях в чужбина, всичко мина много добре
и накрая го отпразнувахме.
Беше ми дошла известна смелост.
Честно казано, до онзи момент
не смятах, че нещо липсва в живота ми.
Но тогава... срещнах някого.
Тя не беше като другите учени.
Не държеше да изтъкне колко много знае.
Разговорът с нея вървеше непринудено
и без да усетя, започнах да споделям неща, които дотогава не бях.
И така пред мен се разкри един свят на нови възможности,
на чувства...
...които не бях изпитвала.
И тогава тя ми даде една бадемова сладка.
И щом я вкусих,
ме заляха спомени.
Осъзнах,
че съм изпитвала това чувство и преди.
Преди години, докато учех.
Това усещане за пеперуди в стомаха.
Този копнеж да бъдеш близък с някого.
Мисля, че...
...дотогава страхът ми е пречел да го разпозная.
Но този път не исках да го забравя.
Знаех, че след това не мога да се върна в манастира.
Не можех да понеса мисълта да живея,
без да се чувствам толкова жива.
Замислих се...
"Дали за някого ще е по-добре,
ако се върна в хотела, кажа си молитвата
и обещая повече да не се поддавам на изкушения?"
И видях отговора.
"Не. За никого няма да е по-добре."
И разбрах,
че няма кой да ме възнагради, че съм била примерна,
или да ме накаже, че съм била лоша.
Няма кой.
Беше...
...освобождаващо.
Беше ми малко самотно.
Но исках да опитам всичко, което светът може да предложи,
да изживея любовта.
И случи ли се?
Да.
Беше ли те страх? - Иска ли питане!
Рискувах всичко и бях сигурна, че ще ме отхвърлят,
но... си струваше.
Рядко се среща.
Когато се случи,
като усетиш това чувство, трябва да го сграбчиш.
Странно, нали?
Всичко това заради един миг.
Тя само ми предложи сладка, и това промени целия ми живот.
За първи път се впуснах в нещо с цялото си същество,
без резерви.
Къде си, Пан?
Искам да говоря с теб за толкова много неща...
Ева е била слаба телом и духом.
Била е подмамена от коварния език на змията.
Ще отрежем този език. Ще...
Добро утро. - Добро утро.
Нося ви нещо за ядене.
Благодаря. - Добро утро.
Добро утро.
Мислех да отида до горичката с Атал,
но мога да ви помогна да търсите деймоните си.
Мисля, че няма нужда. Ще се справим и сами, нали?
Да, ще се справим.
Да. - Благодаря.
Добре.
Чао. - Чао.
Странно е, че Пан е тук, но не иска да се покаже.
Надявам се...
Какво се надяваш?
Че не ми е сърдит.
Мисля, че ще те разбере.
И тя също.
Имам предвид моят деймон.
Ами ако е някое гадно животно?
Например комар или гол охлюв?
Или риба?
Чувала съм за човек, чийто деймон е делфин. Но той е моряк.
Да, представи си да се разхождам из Оксфорд с делфин в ръка.
Ще го измислим.
Трудно ли ти е да отговаряш на въпросите на д-р Малоун?
Сякаш е невъзможно да обясним какво сме преживели.
Не мисля, че някой може да разбере.
Освен теб.
Тя е страхотна, нали?
Мери Малоун ли? Да.
Много ми харесва.
Мисля, че е права...
...за много неща.
Така ли? Кои неща?
Ами...
За Праха и...
...дърветата.
"И дърветата"!
Какъв Прах, какви дървета!
Лайра. Самата Ева.
Ще бъда благословен, като успея там, където други са се провалили.
Слава на Всевластния!
Спри!
Кой си ти?
Какво си ти?
Ангел.
В един отбор сме.
Не, не сме.
Приближи се.
Аз съм твой слуга.
Позволи ми да извърша този акт на благочестивост, и ще видиш.
Това, което ще направя, ще избави света от греха.
Желанието не е грях.
Любовта има безброй проявления. Всяко е красиво,
всяко е достойно.
Вие, които съдите,
просто се страхувате.
Аз съм Балтамос.
Няма да те оставя да убиеш едно невинно дете!
Барух!
Уил...
Лайра и Уил? - Да.
Изтичането на Праха се забавя.
Значи пророчеството се сбъдна.
Любовта на Ева ще изцери Земята и целият свят ще я усети.
Природата ще се възстанови.
Надеждата ще проблесне в мрака.
Когато невинността се превърне в опитност,
отново ще възцари хармония.
Виж! Младите.
Това е тяхно дело!
Можем да отидем навсякъде.
Дори в някой нов свят.
Или може да останем тук.
Дали Пан знае?
Мисля, че се е досетил.
Ще трябва да се върнем в нашите светове, нали?
За да им е добре на тях.
Искам да ти покажа "Джордан".
Истинският Оксфорд.
Може да отидем и в твоя свят.
Да отидем пак на кино.
Серафина Пекала.
Видяхте ли как се променя светът?
Всичко е благодарение на вас и вашите човеци.
Който е дал такъв дар на света, заслужава име.
Кирява.
Кирява. Подхожда ти.
Защо не сте с Уил и Лайра?
Още ли ги наказвате за предателството?
Но все още ги обичате, нали?
И не сте разделени.
Не.
Още сме едно цяло.
Но беше страшно болезнено.
Те ще имат нужда от вас в бъдеще.
Пан!
Ти ме остави.
Трябваше да измина дълъг път, за да те намеря.
Много съжалявам.
Благодарна съм ти.
Не исках да го правя.
Съжалявам.
Моля те, прости ми. Съжалявам.
Липсваше ми.
Обичам те.
Лайра!
Надявах се постоянната ти форма да е на златка.
Отива ти.
И на мен ми харесва.
Аз съм... Кирява.
Кирява.
Ти добре изигра змията.
Здравей.
Аз съм Зафания.
Нямам думи да изкажа благодарността си.
Прощавай, но... Познаваме ли се?
Говорихме в лабораторията ти.
Наблюдавах те и те насочвах.
Постъпи много смело, като дойде дотук.
Благодарение на теб мултивселената се възстановява.
Та аз почти нищо не съм направила.
Показа на две невинни души какво е да дръзнеш.
Откривайки любовта си, те привлякоха Праха
обратно към нашите светове.
Наистина ли само това беше нужно?
Нещо толкова малко и обикновено?!
Любовта никога не е малка за онези, които тепърва я откриват.
Твоята задача е изпълнена.
Дойде времето...
...да се върнеш у дома.
У дома?!
Не съм готова.
Векове наред Прахът изтича от Вселената.
Лайра и Уил обърнаха хода на този процес.
Но само любовта им не е достатъчна да го поддържат вечно.
Всички съществуващи прозорци трябва да бъдат затворени.
Затворил съм всички. - Има безброй други.
Прозорци, оставени отворени от предишните Носители.
Всеки път, когато кинжалът направи прорез,
потокът на Праха се увеличава.
От разкъсването между световете се освобождава и мрак,
който носи разруха из всички светове.
Тя може да изглежда по различни начини.
Като чума... Като фантом...
Значи съм правил фантоми.
Но ако Уил не може да използва кинжала
и не може да оставяме отворени прозорци, как ще...
Трябва да си изберем свят?! Или този на Уил, или моя?
Не може дълго да живеем в чужд свят.
Деймоните ни няма да оцелеят.
Което означава,
че не можем да останем в един и същи свят.
Не.
Не може просто да ни заявиш това,
след всичко, което преживяхме. Не е честно.
Ще питам алетиометъра, той ще ми даде съвет.
Не знам какво става.
Не работи.
Не бързай.
Дишай.
Счупен е.
Върни се.
Не е счупен, Лайра.
Ти си се променила.
Пораснала си.
Значи край?
Повече няма да мога да го разчитам?
Ще трябва да усвоиш познанията, също като предшествениците си.
Досега го правеше с дарба. Сега ще положиш усилия.
Какъв е смисълът?
Защо дойдохме тук?
Защо преживяхме всичко това, за да бъдем разделени?
Не знаех, че е възможно да страдам толкова.
Няма да е винаги така.
Не искам да се чувствам така по отношение на Лайра.
Искам само нея.
Ти си вещица.
Трябва да знаеш някакъв начин за минаване между световете.
Родена съм да бъда с него. Не трябва да бъде така!
Нали знаеш онези истории, в които се казва,
че най-голямата любов е тази, без която не можеш да живееш
и за която си готов да умреш?
Не е така.
Не това е любовта.
Звучи романтично да умреш за любовта,
но е много по-романтично да живееш за нея.
Няма да загубиш това, което имаш с Уил.
Всеки е оставил следа в другия.
Знам, че сега не го виждаш,
но ти имаш бъдеще, Лайра.
Вашият дар беше наистина голям,
но Прахът продължава да напуска световете.
Времето изтича.
Ако хората насочат ума си към откривателството
и сърцата - към състраданието, може да създадат
достатъчно Прах, за да остане един прозорец.
Но вие вече знаете къде трябва да бъде той.
В Земята на мъртвите.
Не може да затворим този прозорец.
Той е най-важният.
Нужен е на духовете.
А сега останалите прозорци
трябва да бъдат затворени.
Но те са много.
Докато съществува кинжалът, само ти можеш да ги затвориш.
Счупи кинжала,
за да можем да ти помогнем.
Трябва да го счупя?
Да. Като се върнеш у дома.
След като бъде счупен, ние, ангелите, ще затворим раните.
Световете отново ще станат цели и отличаващи се.
Ако има начин да сме заедно, кажи ни.
Съжалявам.
Понякога и най-могъщите трябва да се примирят със съдбата си.
Обичам те.
Ще продължа да те обичам до сетния си час.
Обичам те.
Но ще се върнем тук.
В края на живота си.
Ще минем през Земята на мъртвите
и ще разкажем на Благородни крила какво сме правили.
И ще се намерим тук.
Ще се нося по течението,
докато те намеря.
А аз ще те търся...
...във всеки един миг.
Всяка една секунда.
Когато се намерим отново,
никой няма да може да ни раздели.
Ще бъдем неразривно свързани.
Всеки мой атом...
...и всеки твой атом.
Като използват атомите ни да създават нов живот,
ще трябва да вземат по два.
Един за теб и един за мен.
Ще бъдем в цветята и слънчевите лъчи.
Неразривно свързани.
Ще дойдем с теб.
Не ни забравяй, Мери.
Продължавай да разказваш истории.
Недей така, Атал.
Като затворим прозорците, всички светове ще се подредят.
Но засега, Уил,
Оксфорд на Лайра трябва да е тук.
Нали ще се грижиш за Лайра?
Тя е много смела, но...
Мисля, че ще й бъде много трудно.
Ще се грижа за нея.
Тя вече ще е моя сестра. Завинаги.
Поне Уил има Кирява.
И ти можеш да видиш деймона си.
Ако искаш.
Когато говореше с ангелите,
беше в особено състояние на ума.
Като Лайра с алетиометъра ли?
Точно така.
Всички виждаме само това, което очакваме.
Видяла си Праха едва когато си повярвала, че можеш.
Пробвай.
Ето те.
Може да идваме тук всяка година.
Ти в своя свят и аз в моя.
На лятното слънцестоене, по пладне.
Ще идвам.
Ще идвам всяка година, докато съм жив.
Ако срещнем някого, който ни хареса,
трябва да сме благосклонни.
Няма да го сравняваме.
Ще идваме тук...
Само за час.
И можем да бъдем заедно.
Всяка година, обещавам.
Хайде, направи го.
Никога няма да те забравя.
Като премина, ще счупя кинжала,
защото знам, че ще искам да се върна при теб.
Какво?
Опитвам се да си представя как ще изглеждаш, като остарееш.
Ще съм красив, естествено. - Много.
Лайра... - Уил...
Просто мисли за нея.
Една година по-късно
Може да идваме тук всяка година.
Ти в своя свят...
...и аз в моя.
И можем да бъдем заедно.
Ще идвам всяка година.
Докато съм жив.
Обещавам.
Лайра...
Уил и Лайра продължиха да ходят на своята пейка всяка година.
Спазиха обещанието си,
като междувременно водеха пълноценен живот.
Уил стана студент по медицина и впоследствие хирург.
Лайра завърши колеж "Света София" в Оксфорд,
където се научи отново да разчита алетиометъра.
Което бе полезно, когато с Пан започнаха друго голямо приключение.
Но това е друга история.
Превод КАЛИНА КИРИЛОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО