Pan?
- Har du sett till dem? - Nej.
- Är allt bra med dig? - Jag vet inte riktigt.
Vi har varit med om så mycket och nu är vi plötsligt här.
- Det känns overkligt. - Ja.
Uppe i tornet, min mors dæmon...
Jag såg honom försvinna rakt framför mig.
Jag tror att hon är död.
Jag borde väl vara lättad.
Men det är så mycket jag inte förstår om mina föräldrar.
- Som vadå? - Som varför de inte var ärliga.
Varför de gjorde så fruktansvärda saker.
Varför struntade hon i mig i 13 år och sen plötsligt... brydde hon sig?
Varför övergav de mig?
När jag trodde att Asriel var min farbror avgudade jag honom.
Och sen hatade jag honom.
Nu kan jag inte förlåta honom, men...
...jag hatar honom inte heller.
Han vann ju kriget. Och vi får vara här, så...
Jag har en konstig känsla av att han är borta.
I så fall är jag ensam.
Nej, det är du inte.
- Vad är det? - Inget.
Jag är bara glad att du tog ett bad, så som du stinker!
Hon ser inte ut att sakna mig.
Hon verkar må bra.
Hon kommer att må bättre än bra när hon får se dig.
Tänk hur bra det kommer att kännas att vara tillsammans igen. Tätt ihop.
Tänk om det inte känns likadant? Tänk om det aldrig gör det?
Lyra älskar dig.
Vi är äntligen i samma värld. Vi är säkra här.
- Det där är väl inte de? - Nej, det hade du vetat i så fall.
Den säger att våra dæmoner är i säkerhet.
Men att vi måste träffa nån annan.
Pan är i alla fall här.
Det är som när vi gömde oss på Jordan.
Jag vet inte var han är, men jag känner att han är nära.
Jag känner mig inte sliten itu, och jag vet att han är utom fara.
Lyssna.
Vad är det för nåt?
De rullar fram på hjul!
Flickan och pojken.
Hej.
Kom och träffa Mary.
Den vill nog att vi följer med.
- Dr Malone! - Lyra!
- Du är... - Helt otroligt!
Hur kom du...?
Jag fick i uppdrag att hitta dig. Jag visste att vi skulle ses igen.
Herregud, vad du har växt. - Hej.
- Hej. - Oj, vad du har varit med om.
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
Tack, Atal! - Hur lyckades ni komma hit?
- Kom in. Är ni hungriga? - Ja.
Gudlösa odjur.
De har mindre Sraf än du.
- När ska de få det? - Jag vet inte.
De har inga kapslar, stackarna.
Atal är så vacker.
Jag har aldrig sett nåt liknande.
För ett år sen hade jag inte trott mina ögon, men...
...det är inte galnare än talande björnar och änglar.
Det måste kännas förvirrande. Det gjorde det i alla fall för mig.
Vi har varit överallt, men det här är nog min favoritvärld.
Jag har lärt mig mer här på några månader än på flera årtionden.
- Atal har lärt mig jättemycket. - Som vadå?
Att lita på mina instinkter.
Att behandla ett träd med respekt.
Hur behandlar man ett träd med respekt?
Först och främst ska man inte utgå från att man är bättre än det.
Vi människor tror att evolutionen kulminerade med oss-
-men vi har fått oerhört mycket om bakfoten.
Jag vill visa er en sak i morgon bitti.
Är det vad jag tror?
Det är svaret på frågan du ställde i Oxford.
Minns du? Du frågade om Stoft var synd.
Ditt Stoft, mina skuggpartiklar, kallas för Sraf i den här världen.
Men det är samma sak. Det är gnistan som gör oss levande.
Det är medvetande.
Då är Stoft inte synd.
Det är lika gott eller ont som vi.
Varför omges du av mer Stoft än Lyra?
Det är likadant med muleforna. Det kommer med åldern. Och erfarenheten.
Otroligt. Hur tillverkade du den?
Det är oljan från frökapslarna som gör det.
De absorberar den. Det är så de kan se Sraf.
De utvecklades med träden i en perfekt symbios.
Allt var i balans, men sen hände nåt.
Visst är det sorgligt?
Träden dör.
Är de sjuka på nåt sätt?
Nej, det är Stoftet som försvinner.
Det rinner ut ur världen.
Tankar, fantasi och känslor bara blåser bort.
En så vacker plats, vars invånare är långt vänligare och visare än vi...
...som bara dör.
- Hur kan man rädda den? - Stoftet måste tillbaka på nåt sätt.
I teorin dras Stoft till tanke och kreativitet, så...
...en stor upptäckt av nåt slag?
Atal säger att jag inte kan lösa det logiskt, men jag försöker ändå.
De här dæmonerna... Vad exakt letar vi efter?
Ja, alltså... De ser ut som djur.
Men de förändras med ens humör.
Så när Pan är en järv vet man att hon förbannad på en.
Men de är en del av en.
Will trodde inte att han hade nån eftersom han är från din värld.
Men det har han. Du med.
Jag försöker fortfarande förstå det.
Inget förvånar mig längre.
Den här resan har varit helt makalös.
Jag har fått lägga allt jag trodde att jag visste åt sidan.
Men du tror väl på själen? Du var ju nunna.
Var du nunna?
- En äkta nunna? Från vår värld? - Det finns fortfarande nunnor där.
Varför hoppade du av, då?
Det var mycket som hände på en och samma gång.
Berätta för dem, Mary.
Jag var på konferens i Lissabon.
Jag föreläste om partikelfysik.
Min orden stöttade min akademiska karriär.
Det var min första utlandsresa, allt hade gått jättebra och vi firade-
-så jag kanske kände mig lite extra modig.
Fram till dess hade jag faktiskt aldrig känt att mitt liv saknade nåt.
Men så träffade jag nån.
Hon var inte som de andra akademikerna.
Hon skröt inte om hur mycket hon visste.
Hon var lätt att prata med.
Plötsligt berättade jag saker som jag inte visste att jag hade behov av.
Det öppnade upp en helt ny värld av möjligheter.
Av känslor som jag aldrig hade upplevt.
Sen gav hon mig en liten sötsak med mandel.
Så fort jag kände smaken översköljdes jag av ett minne.
Jag insåg att jag hade känt så här förut...
...för många år sen, när jag gick i skolan.
De där fjärilarna i magen.
Den där längtan efter att få vara nära nån.
Men jag hade nog inte vågat ta till mig den känslan innan.
Men den här gången ville jag inte glömma den.
Jag visste att jag inte kunde återvända till klostret efter det.
Jag stod inte ut med tanken på att leva utan att känna mig så levande.
Och jag tänkte:
"Blir nåns liv bättre av att jag åker hem till hotellet och ber"-
-"och lovar att aldrig falla för frestelse igen?"
Och genast fick jag svaret:
"Nej. Ingens liv blir bättre av det."
Då insåg jag...
...att det inte fanns nån som kunde belöna mig för att jag var duktig-
-eller straffa mig för att jag var syndig.
Det fanns ingen.
Och det var...
Det var så befriande.
Men det kändes också lite ensamt.
Jag visste bara att jag ville uppleva allt som världen hade att erbjuda.
Jag ville uppleva kärlek.
Gjorde du det, då?
Ja.
- Var du rädd? - Gud, ja. Livrädd.
Jag satte allt på spel och var säker på att bli avvisad-
-men det var värt det.
Det är sällsynt.
När det händer, när man känner så, så måste man ta tillfället i akt.
Visst är det lustigt? Ett enda litet ögonblick.
Hon erbjöd mig en sötsak och det förändrade mitt liv för alltid.
För första gången gav jag mig in i nåt med hela mitt väsen.
Inte bara en del av det.
Var är du, Pan?
Det är så mycket jag vill prata med dig om.
Eva var svag i kropp och sinne.
Hon lät sig luras av den sluga ormens tunga.
Vi ska skära ut den tungan. Vi ska...
- God morgon. - God morgon.
Jag kommer med lite mat.
- Tack. - God morgon.
God morgon.
Jag hade tänkt gå till Atal och de andra vid dungen-
-men jag kan hjälpa er att leta efter era dæmoner om ni vill.
Det behövs nog inte. Vi klarar oss själva. Eller hur?
Ja, vi klarar oss.
- Ja. - Tack ändå.
- Okej. - Hej då.
Hej då.
Det är konstigt att Pan är här men inte vill visa sig.
- Jag hoppas... - Vadå?
- Jag hoppas att han inte är arg. - Han kommer nog att förstå.
Det kommer hon också att göra. Min dæmon, menar jag.
Tänk om hon stelnar som nåt hemskt.
Som en mygga eller en snigel. Eller en fisk.
En man ska ha haft en delfin som dæmon.
Han var i och för sig sjöman.
Ja, tänk om jag skulle gå runt i Oxford med en delfin.
Det löser sig.
Tycker du att det är svårt att svara på dr Malones frågor?
Det går knappt att förklara vad vi har varit med om.
Jag tror inte att nån kan förstå.
Utom du.
Visst är hon toppen?
Mary Malone? Ja. Jag gillar henne.
Jag tycker att hon har rätt... om mycket.
Jaså? Som vadå?
Du vet, Stoft... och träd.
"Och träd"? Vadå "Stoft och träd"?
Lyra!
Självaste Eva.
Vilken välsignelse att lyckas där andra har misslyckats.
Prisad vare Auktoriteten.
Stopp!
Vem är du?
Vad är du?
En ängel.
Vi står på samma sida.
Nej, det gör vi inte. Kom närmare.
Jag är din tjänare.
Låt mig utföra denna trohetshandling, så får du se.
Det jag ska göra kommer att befria världen från synd.
Åtrå är inte synd.
Kärleken tar miljontals former, var och en vacker-
-var och en värdig.
Du som dömer är bara rädd.
Jag är Balthamos.
Och jag tänker inte låta dig ta ett oskyldigt barns liv!
Baruch!
Will?
- Är det Lyra och Will? - Ja, Stoftflödet avtar.
Då har profetian gått i uppfyllelse.
Evas kärlek ska läka jorden och hela världen ska känna den.
Naturen ska återställas.
Hoppet ska gnistra i mörkret.
När oskuld blir till erfarenhet ska allt åter klinga i harmoni.
Titta på de unga!
De gjorde det här.
Vi kan åka vart som helst.
- Vi kan upptäcka en ny värld. - Eller stanna här.
Tror du att Pan vet?
Jag tror att han anar.
Men vi måste nog tillbaka till våra egna världar ett tag.
Så att de klarar sig.
Jag vill visa dig Jordan. Det riktiga Oxford.
Vi kan besöka ditt också.
Gå på bio igen.
Serafina Pekkala!
Har ni sett hur världen förändras? Det är tack vare er.
Och era människor.
Den som har gett världen en sån gåva förtjänar ett namn.
Kirjava.
Kirjava. Det passar dig.
Varför är ni inte hos Will och Lyra?
Straffar ni dem fortfarande för deras svek?
Men visst älskar ni dem än?
Och ni är inte avskilda.
Nej. Vi är fortfarande ett.
Men det gjorde så ont.
De kommer att behöva er inför nästa steg.
Pan!
Du lämnade mig.
Jag har fått resa så långt för att hitta dig igen.
Förlåt mig.
Jag är så tacksam.
Jag ville inte. Förlåt.
Snälla. Snälla, förlåt.
Jag har saknat dig.
Jag älskar dig.
Lyra!
Jag hoppades att du skulle bli en skogsmård. Det passar dig.
Jag gillar det också.
Jag heter... Kirjava.
Kirjava.
Du har spelat ormens roll väl.
Hej.
Jag heter Xaphania.
Och jag är dig obeskrivligt tacksam.
Ursäkta, känner jag dig?
Vi talades vid i ditt laboratorium.
Jag har iakttagit dig och väglett dig.
Du har varit otroligt modig som har kommit så här långt.
Tack vare dig läker multiversum.
Jag har ju knappt gjort nåt.
Du visade två oskyldiga vad det innebar att våga.
Genom att upptäcka sin kärlek har de lockat tillbaka Stoft till världarna.
Krävdes det verkligen bara det?
Nåt så litet och alldagligt?
Kärleken är aldrig liten för dem som upptäcker den för första gången.
Ditt uppdrag är slutfört.
Det är dags för dig att åka hem.
Hem?
Jag är inte redo för det.
I flera hundra år har Stoft flödat ut ur universum.
Det Lyra och Will har gjort har stoppat upp flödet.
Men deras kärlek räcker inte för att hålla tillbaka det för evigt.
Alla fönster som finns måste stängas.
- Jag har stängt alla mina fönster. - Det finns otaliga fler.
Fönster som lämnats öppna av tidigare bärare.
För varje snitt ökar Stoftflödet.
Från revan mellan världarna slipper lite mörker ut.
Det orsakar förstörelse i alla världar.
Den kan anta många olika skepnader.
Farsoter... Gengångare...
Jag har skapat Gengångare...!
Men om Will inte får använda kniven...
...och vi inte får lämna fönstren öppna, hur ska vi då...
Måste vi välja värld? Wills eller min?
Man kan inte leva så länge i nån annans värld.
Våra dæmoner skulle inte överleva.
Det betyder...
...att vi inte kan vara i samma värld.
Nej. Du kan inte bara komma hit och säga så.
Efter allt vi har uthärdat. Det är inte rättvist.
Jag frågar alethiometern. Den kommer att ge oss svaret.
Jag vet inte vad som händer. Det fungerar inte.
Stressa inte.
Andas lugnt.
Den är trasig.
Kom tillbaka!
Den är inte trasig, Lyra. Du har förändrats. Du har blivit vuxen.
Bara så där? Kommer jag aldrig att kunna tyda den igen?
Kunskapen finns kvar, men du måste lära dig den, som dina föregångare.
Din förmåga var en gåva. Du kan återfå den genom arbete.
Vad är meningen? Varför kom vi hit?
Varför har vi genomlidit allt om vi bara ska tvingas isär?
Jag visste inte att man kunde må så här dåligt.
Det kommer inte att kännas så för alltid.
Jag vill inte sluta känna så här för Lyra.
Jag vill bara ha henne.
Du är ju häxa. Du måste känna till nåt sätt att resa mellan världar.
Det är meningen att jag ska vara med honom. Det här är fel!
Man får ju ofta höra-
-att den största kärleken är den man inte kan leva utan.
Den man är beredd att dö för.
Men så är det inte. Det är inte kärlek.
Det kan låta romantiskt att dö för kärleken-
-men det är mycket mer romantiskt att leva för den.
Du förlorar aldrig det du har med Will.
Ni har format varandra för alltid.
Jag vet att det inte känns så nu, men du har en framtid, Lyra.
Ni har givit en stor gåva.
Men Stoft flödar fortfarande ut ur världarna.
Vi har snart slut på tid.
Om mänskligheten kan väcka sin upptäckarvilja och empati-
-kan de skapa nog med Stoft för att en enda öppning ska få vara kvar.
Men ni vet redan vilken det måste vara.
De dödas land.
Vi kan inte stänga det fönstret. Det är det viktigaste av alla.
Andarna behöver det.
Nu måste de andra fönstren stängas.
Men hur? Det finns ju så många.
Så länge kniven finns, kan bara du stänga dem.
Bryt av kniven, så kan vi hjälpa dig.
Måste jag bryta av kniven?
Ja, när du har återvänt hem.
När den är bruten kan vi änglar läka såren.
Världarna blir hela och unika igen.
Finns det nåt sätt för oss att vara tillsammans?
Tyvärr.
Vissa öden måste även de allra mäktigaste underkasta sig.
Jag älskar dig.
Jag kommer aldrig att sluta älska dig.
Jag älskar dig.
Men vi kommer tillbaka hit.
När vi har levt våra liv ska vi gå genom de dödas land...
...och berätta för Vänliga vingar om allt vi har gjort.
Sen hittar vi varandra här.
Jag kommer att driva omkring tills jag hittar dig.
Och jag kommer att leta efter dig...
...varje ögonblick.
Vartenda ett.
När vi väl hittar varandra igen...
...kommer ingen att kunna skilja oss åt.
Vi kommer att vara odelbara.
Varje atom av mig...
...och varje atom av dig.
Så när våra atomer ska skapa nytt liv...
...måste man ta två.
En från dig och en från mig.
Sen finns vi i blommorna och solstrålarna.
Vi kommer att vara ett.
Vi följer med.
Glöm inte bort oss, Mary. Fortsätt berätta.
Atal, du får inte...
När alla fönster är stängda kommer alla världar att hamna rätt igen.
Men just nu borde Lyras Oxford ligga här.
Du tar väl hand om Lyra?
Hon är väldigt modig, men...
- ...det här blir nog svårt för henne. - Det ska jag.
Hon ska bli min syster nu, för alltid.
Will har i alla fall Kirjava.
Du skulle också kunna se din dæmon. Om du ville.
När du talade med änglarna i din grotta-
-försatte du dig i ett särskilt sinnestillstånd.
- Som när Lyra tydde alethiometern. - Precis.
Vi ser bara det vi förväntar oss att se.
Du kunde se Stoft först när du trodde att du kunde.
Försök.
Där är du!
Vi kan komma tillbaka hit varje år.
Du i din värld, och jag i min.
På midsommardagen, mitt på dagen.
Då kommer jag.
Jag kommer dit varje år, så länge jag lever.
Och om vi träffar nån vi tycker om... måste vi vara snälla mot dem.
Vi får inte jämföra.
Men vi kommer hit, bara i en timme...
...och är tillsammans.
Varje år. Jag lovar.
Gör det nu bara.
Jag kommer aldrig att glömma dig.
Jag bryter av kniven direkt-
-annars kommer jag bara att vilja gå tillbaka till dig.
Vad är det?
Jag försöker tänka mig hur du kommer att se ut som gammal.
- Snygg, så klart. - Mycket.
- Lyra! - Will!
Tänk bara på henne.
ETT ÅR SENARE
Vi kan komma tillbaka hit varje år.
Du i din värld, och jag i min.
Då är vi tillsammans.
Jag kommer dit varje år, så länge jag lever. Jag lovar.
Lyra!
Will och Lyra gick tillbaka till sin bänk samma tid varje år.
De höll löftet till varandra och levde rika liv i sina egna världar.
Will studerade medicin och blev en framgångsrik kirurg.
Lyra utbildade sig vid St Sophia's College i Oxford-
-där hon återigen lärde sig att tyda alethiometern.
Det skulle löna sig när Lyra och Pan gav sig ut på nästa stora äventyr.
Men det är en annan historia...
Text: Hanna Måhl Åsberg Iyuno