Chtějí jeho.
Rodina, všichni jsou v nebezpečí.
A já ho tam dostanu.
- Vezmeme ho domů? - Něco se mezi nimi stalo.
Angela Adamsová už neexistuje.
Jde o rodinný příběh.
Cheryl, víš, jak to funguje.
Někdy musím dělat i to, co ti nemůžu říct.
- Kdy tě zase uvidíme? - Armáda to tu vypálí do základů.
- Em, nemůžeš tu zůstat. - Musím.
Bratr právě zemřel.
Ohledně těch Američanů, které jsi přivedla...
Teď jsou ve Spojených státech
a na základě tvého přání se snaží zažehnat hrozbu, které čelíme.
Požádáš mě, abych jim pomohl.
To si piš.
- Jsi v pořádku? - Jo.
Ať jste šli po čemkoliv, byli jste mnohem blíž, než Pavlovič chtěl.
Horší je, že Emilyina šance na záchranu leží bezvládně na zemi.
STAREJ CHLAP
Jsem jako dítě.
A všechno je nové.
Během truchlení o tobě mluvili,
ale smysl mi unikal.
Ten jazyk bych asi měla znát,
ale ještě mu nerozumím.
Cítím jejich zbožnou úctu.
Jejich loajalitu.
Jejich lásku.
Ale slova jsou jen zvuky.
Vydechovaný vzduch.
Proto se s tebou rozloučím sama.
Jako jsem se rozloučila s ní.
Neznám tě.
Přesněji řečeno o tobě nevím to, co nejspíš definuje tvůj charakter.
Možná existuje jiný způsob poznání.
Mnohem starší způsob.
Který je starý jako samy základy země.
A dávno zapomenuté smysly.
Cítit na okamžik někoho neviděného
procházet.
Vědět, jestli se něčeho máme bát...
bojovat za to...
nebo je to něco víc.
Vědět, že toho v temnotách se máme držet...
co to půjde.
Znamenáš pro mě všechny tyhle tři věci.
Jsi stejně zlomená odpověď jako já otázka.
Ale jsem ráda, že jsme se v temnotě potkali.
I když jen letmo.
Proto budu tady, do složení všech dílků.
Ať jsi kdekoliv,
ať směřuješ kamkoliv...
až ji uvidíš...
buď k ní laskavý.
Myslím, že byla stejně zlomená jako my
a že dělala, co mohla.
A řekni jí, že jsem našla cestu domů.
Co jsi mu řekla?
Že ho Tárik má rád
a že ho ochráním...
ale že bude hodně vystrašený.
A bude se cítit velmi osaměle.
A že to bude bolet.
Dítěti se lhát nemá.
Ne, když je pravda důležitá.
A ne, když mu jednoho dne chceš do očí pohlédnout jako dospělému.
To všechno je pravda.
A Tárik ho ochrání. Má ho rád.
Věřím...
že až to všechno skončí,
budeš mít šanci ho poznat.
Jste si podobní v tolika ohledech.
Co je?
Jsem tu úplně sama.
Hele, potřebuju instalatéra.
Měl tu být za 30 minut, ale to bylo před dvěma a půl hodinami.
Jo, to jsem zkoušela.
Ne, to taky.
Poslyšte, vím, že se snažíte pomoct, ale někdy je lepší
fyzická přítomnost člověka z masa a kostí.
Cheryl?
Harolde?
Proboha.
Promiň, že jsem nezavolal předem.
S kým to mluvíš?
Kriste. Počkej. Ne, vy ne.
Musím jít. Pošlete toho instalatéra?
- Ne, počkej. - Co je?
Ať nechodí. Musím s tebou mluvit.
Ne, řekněte mu, že jsme to vyřešili. Jo, dobrou noc.
Co se děje?
Poslyš, musím ti připomenout něco, co už víš.
Proč bys...
Svůj druhý slib, který jsem ti dal hned po svatbě.
Že si práci nebudu tahat domů. Že se naší rodiny nikdy nedotkne.
Ale že kdyby se mimo domov cokoliv stalo, nebudu ti o tom moct říct.
- To se zkomplikuje ještě víc. - Je Angela v pořádku?
Snad jo, ano...
ale není se mnou.
Je v Afghánistánu.
Je v nebezpečí. A já teď taky.
Vezmi svoje a Henryho věci. Na pár dnů vás zašiju někde v hotelu.
- Harolde... - Budete tam v bezpečí. Musím být opatrný.
Ale Henry tu není.
Vždyť je pozdě. Kde je?
Henry už tu nebydlí.
- Kdo... K tobě? Kdo? - To nic. Patří ke mně.
- Jak to, že už tu Henry nebydlí? - Harolde!
- Měls počkat, než jí to vysvětlím. - Na cestě není signál. Nemohl jsem čekat.
Bílý místo.
Nemůžu se jí dovolat. Přece nebudu čekat venku.
- Musíme ji varovat. - Jo. Máš pravdu.
Tohle je Angelin otec.
Těší mě.
Žádná jména. Teď to tak bude lepší.
Zkoušej to dál. Ještě chvilku a vyrazíme. Ať tam neparkujeme déle, než je nutný.
Potřebuju něco na převlečení.
Nahoře si vezmi, co chceš.
První dveře vpravo.
Obsazeno
ARMÁDA SPOJENÝCH STÁTŮ – HARPER
Kolik je tam?
Ráno.
Navázat hovor je těžký. Je to úplně na konci světa.
Zvorali jsme to.
Musí odtamtud pryč.
Co bude s ním?
S kým?
S Morganem.
Personál ho najde ráno. Tou dobou bychom měli být někde daleko.
Vždyť já vím. Sotva jsem ho znala.
Jak se to stalo?
Nevím.
Co si o tom myslíš?
Myslím...
že na něco kápnul a že se Pavlovič snaží získat kontrolu nad Hamzadovým ložiskem.
Jo. Bote se dostal moc blízko.
Pavlovič ho potřeboval vyšachovat, ale...
Ale?
Sejmout toho starýho chlapa v Americe... Když si vezmeš, co tím rozpoutáš...
Tohle neuděláš kvůli penězům z prodeje těžebních práv.
Děje se tu něco, čemu zatím nerozumíme.
Co to znamenalo?
„Henry už tu nebydlí.“
- Neříkej mi, žes ho poslala... - Je u Curta a Lois.
- Sakra, Cheryl. - Na nějaký čas. Bude to tak nejlepší.
- Už není... - Promiň.
Zeptala jsem se tě, jestli ještě někdy uvidíme tebe.
Zeptala jsem se tě, jestli ještě někdy uvidíme Angelu.
- A neodpověděl jsi mi. - Nevěděl jsem jak!
Neobviňuju tě a nepřu se s tebou.
S životem podle těchto pravidel a bez odpovědí jsem kdysi souhlasila.
Nikam se nechystám, ale Henry je jen malý kluk.
K tomuhle se neupsal.
Právě jsem poprvý potkala Angelina otce, a ty nechceš, abych znala jeho jméno?
Henry musí mít možnost pokládat otázky a dostávat odpovědi.
A právě teď...
Miluju tě, Harolde, a říkám to vážně nerada,
ale právě teď mu je dát nemůžeme.
Curt a Lois jsou hovada.
Pro nás. Ne pro něj.
Jsou to jeho prarodiče.
Předstírat, že si práci netaháš domů, bylo jednodušší.
Angelu jsme k nám pustili...
Ani nevím proč. Než nám došlo, že jsme udělali výjimku, už k nám patřila.
I k Chipovi.
Ale teď...
Fakt se moc snažím, Harolde.
Ale bez nějakých odpovědí se utopím.
Angela Adamsová je fikce.
Její otec,
ten muž nahoře,
byl fikce na mnoho způsobů, co jsem ho v agentuře poznal.
Pokud mám přestat, zaraz mě.
Tohle je ona?
Co?
Tohle je Emily.
Jo.
Věděl jsi, jak to je?
Jo, věděl.
Museli jsme minimalizovat riziko odhalení. Něco prostě neříkat.
- Ale řekla mi... - Ne, myslela jsem tohle.
Je součástí týhle rodiny.
Kdysi jste si byli blízcí, ne?
Jo.
Nebylo to těžký?
Nezapadat mezi ně?
Součástí dohody byl nulový kontakt s Haroldem.
- „Dohody“? - Jo, mezi mnou a Abbey.
Zničehonic.
Byl posledním pojítkem.
Bez něj jsme byli volní.
Potřeboval jsem jen Abbey a Em.
Potřebovat a chtít není to samý.
Sakra.
- Harolde. Co to kurva je? - Ten blbej bojler tu všechno zkratoval.
No tak. S každou další minutou v domě to auto další minutu stojí venku.
- Tati? - Dej mi chvilku.
- Tati? - Harolde, pojď sem.
- Haló? - Emily.
- Jo, ahoj. - Jo.
- Nepokládej to, nebo už se nespojíme. - Nic neslibuju, ale slyším tě.
Poslouchej, Em.
Morgan Bote je mrtvý.
Kontaktovali a ponoukali jsme ho, ale na první pokus jsme ho nepřesvědčili.
- Asi o hodinu později byl zavražděn. - Cože? Kým?
- To je na dlouho. - Jsi v pořádku?
Jo, jsem. Harold taky.
- Jsem tady, děvče. - Ale poslouchej, Emily.
- Musíš odtamtud zmizet, zlato. - Tati...
Oba víme, co se tam chystá. Už tě neochráním.
Tati, jsou tady.
Sakra. Dobře.
Naše hlídka s nimi teď bojuje v průsmyku.
Kolik mužů?
- Má kdo? Armáda? - Ne, vaše hlídka. Kolik jich je?
Nevím. Asi 20.
Ti je nezadrží. Musíš odtamtud vypadnout.
- To nemůžu. - Em, vážně můžeš.
Ne, vážně nemůžu. Rozhodně ne dneska.
- Kristepane. - Je mrtvý, tati.
Kdo?
Můj otec.
Umřel v noci, ráno jsme ho pohřbili.
Jsi v pořádku?
Jsem v pohodě.
- Koho jste zatím evakuovali? - Jen pár z nás, ale bylo to rychlý.
- Kdo zůstal? Rodiny? - Jo.
- Děti? - Jo.
Jo.
Počkejte chvíli.
- Projeli průsmykem. Jedou sem. Odjíždíme. - Nezavěšuj.
Neboj, nezavěsím. Dej mi chvilku.
Jsem u jižní studny, vracíme se domů, kde se přeskupíme.
Ozvu se až odtamtud, jo? Buď na příjmu.
Ztišil jsi nás?
- Jo. - Ty tunely, o kterých jsi mluvil...
- Mohou se jimi dostat daleko od vesnice? - To právě teď zjišťují.
- Jak to můžeš vědět? - Vím to, Harolde. Vím to.
A mají s sebou děti. Nevím, jak si poradí.
- Musíme začít obvolávat. - Komu chceš volat?
- Pár lidem zavolat můžeme. Já můžu. - Komu?
Už jsme ji ztratili.
Byli jsme v jednom parku.
Otočil jsem se a nebyla tam. Abbey si myslela, že ji mám já, a opačně.
Byla...
Byla malá, víš? Prostě se zatoulala.
Dlouho jsme ji hledat nemuseli, nedošla daleko, ale sakra, ten pocit.
Bojoval jsem ve válkách, který nikdo nedokázal pojmenovat,
ale takovej strašnej pocit jsem nikdy v životě neměl.
Přísahal jsem, že už se to nestane.
Nevzpomínám si, že bych to řekl nahlas, ale pamatuju si na ten Abbeyin výraz,
něco jsem teda říct musel.
A na její nepatrný úsměv.
Nevěděl jsem, jestli se mi směje,
nebo mě lituje.
Nebo jak překvapený budu, až to jednoho dne konečně zjistím.
Chip nám utíkal pořád.
Najednou se objevil u někoho v domě v sousedství.
Všichni vtipkovali, proč mu kolem krku nedáme zvoneček.
- Měl rád psy. - Jo.
Žádnýho jsme neměli.
Ale on je zbožňoval.
Tati?
Jo, jsem tady. Co se děje?
Mám jen minutku. Pronikají dovnitř. Už nejsou daleko.
Co ty tunely?
Pronikají skrz tunely.
- Jak je to možný? - Nevím. Chceme zabarikádovat dveře, ale...
Něco vám chci říct.
Je tam ještě Harold?
Jo, jsem, děvče.
Cheryl taky.
Mrzí mě, že si tím musíte projít znovu.
To si ani jeden nezasloužíte.
A chci, abyste věděli, že vás z toho neviním.
Tati?
- Jo. - Vypneš hlasitý odposlech?
Jo, jsem tu sám.
Něco pro mě musíš udělat.
Co?
Musíš to přijmout.
Proč se to děje.
Proč se to stalo.
Něco jsem tu našla.
Tahle rodina je pro mě důležitá.
To je pravda.
A nezavrhuju tím tebe a mámu, to je taky pravda.
Slib mi, že to přijmeš. Musím vědět, že mi to do konce života nebudeš vyčítat.
Že to nebudeš vyčítat mně nebo mé rodině.
Žádám tě, abys přijal, že to takhle chci.
Uděláš to pro mě? Sakra!
Ne, počkejte!
Ne.
Měl jsem ji zastavit.
Jak bys mohl?
Z toho, co jsi mi řekl, si myslela, že to zoufale potřebuje.
Měl jsem ji zastavit.
A kdybys to udělal?
- Jak by mohla věřit, že... - Měl jsem ji zastavit!
Měl jsem ji zastavit.
Musíme jít.
Ještě ne.
Proč?
Slyšels to taky, ne?
Jo.
Chci vědět, co se tam stalo.
Chci odpovědi.
A chci je okamžitě.
Jo.
Zoe?
Jo?
Jdeme k autu.
Vyložíme kufr.
Mohla bys vzít mou ženu do kuchyně
a na chvíli ji zabavit?
Jistě.
Cos myslel tím „slyšels to taky“?
Cos slyšel?
Během hovoru.
Ti střelci nemluvili daríjsky nebo paštsky.
Mluvili rusky.
Co to znamená?
Zmínil se ti někdy Morgan Bote,
že by měl Pavlovič přístup k nějaké žoldnéřské armádě?
Jsi ve vnitřním kruhu, nebo mimo něj?
Co prosím?
Ti uvnitř ví všechno.
Ti venku si říkají, co ví ti uvnitř.
Ptám se, kam patříš ty.
Vlastně úplně nevím.
Inu... buď jsi uvnitř a nemáš to srdce mi to říct,
nebo jsi venku a oni nemají to srdce říct to tobě.
Možná jsem jednou nohou tam i tam.
Vtipný.
Děkuju.
„A chci, abyste věděli, že vás z toho neviním.“
Tahle poslední slova patřila někomu,
kdo dobrých deset let trávil veškerý prázdniny v mým domě.
A je dost možný,
že nikdy nezjistím, co znamenají.
Něco je třeba obětovat, pokud chceš být partnerem.
Něco musíš přijmout, něco akceptovat,
něco potlačit,
něco v sobě musíš porazit.
Hádky byly u nás doma vždycky férový.
Haroldova profese si to vyžadovala. Vyžadovala, aby se ke mně choval fér.
Říkat něco takovýho je teď naprosto směšný.
Měla jsem tě rozptýlit.
Já vím.
Jen nevím od čeho.
Znáš...
Znala jsi Morgana Boteho?
Ano, byl to Haroldův přítel.
Proč?
Jeho vraždu nařídil Rus jménem Pavlovič,
aby ochránil svoje obchody v Afghánistánu.
A taky...
Možná do Afghánistánu poslal žoldáky, aby tam hájili jeho zájmy.
Emilyini vrazi byli jeho muži.
Bude vědět kulový.
Vím, že to víš.
Teď nemáme nic.
Chci z něj dostat cokoliv.
Tímhle se... Tímhle jsem se živil.
To víš, ne?
Ne.
Takhle ne.
Musím to udělat...
sám.
Nečekal jsem, že sem někdy přijdeš.
Ne kvůli veslovacímu stroji, který stejně nikdo nepoužívá.
Angela je mrtvá.
Asi bys jí tak měl přestat říkat.
Proč bych neměl?
Jsi neuvěřitelnej.
Neřekl jsi teď mámě, že je to jméno jen fikce?
Proč se se mnou vždycky musíš hádat?
Nevím.
Další část pro tebe bude těžká.
Všechny tvoje fikce se hroutí najednou.
Že si nikdy nebudeš práci tahat domů.
Že nás ochráníš tím, že nás rozdělíš.
- Že nám nebudeš zazlívat to úsilí. - To není fér. Víš, že to není pravda.
Fikce je užitečná, jenže dřív nebo později
se pravda prostě ukáže.
Část sebe jsi domů nikdy nepustil.
Nevím, jestli jsem ji poznal.
A ta se teď dere dovnitř.
Vždycky jsem ti chtěl být dobrým tátou.
A co jsem posral, to jsem prostě posral.
Ale snažil jsem se. Fakt že jo.
Já vím.
Bylo by fajn ti to všechno říct, dokud jsem měl možnost.
Nechat mě se rozloučit bys snad mohl.
Po všem, co jsem udělal.
Říct pár posledních slov, které tomu dají nějaký kontext.
Nerozloučil jsem se s tebou, ani s ní.
Dokonce ani s Henrym.
Poslední slova.
- Co se děje? - Byla jsi u toho, když Boteho zabili, ne?
- Ano. - Jo. Řekl ti něco, než umřel?
- Ne, stalo se to příliš rychle. - Udělal něco? Byl u počítače nebo...
Na mobilu. V ruce měl mobil.
Možná něco posílal.
Co?
Něco, co nemělo zemřít s ním.
Důležitý dílek týhle skládačky, který musel předat někomu důvěryhodnýmu.
- Komu? Tobě? - Kdepak. Mně ne.
Ale možná tuším komu.
Co se stalo?
O Pavlovičovi, Afghánistánu a ničem podobným nic nevěděl.
Byl to jen žoldák, kterýho si někdo najal.
Řekl mi jen to, že ho najali k úkolu, který nezvládl.
Morgan Bote nebyl jeho jediný cíl.
Kdo byl další cíl?
Ty.
- Já? Proč já? - Proč ona?
A já.
A Dixonovi.
Marcia a Henry.
- Proč? - Nevím.
Hamzadova právnička se ti něco bála říct po telefonu. Možná to ví ona.
A Pavlovič nechce, abychom to věděli.
Pravděpodobně.
Ublížilo by mu to, kdyby to prasklo.
Pravděpodobně.
Poletíme do Londýna.
Sereme na něj.
Chci mu ublížit.
Ty ne?
Už to chápu.
Co se děje, co je v sázce.
Možná ne všechno, ale dost. Ale...
Ale tobě...
Tobě asi rozumím míň než kdykoliv v minulosti.
Musím to udělat.
Budeš jen pár dní na hotelu, pro jistotu.
Ti dva tě nejspíš požádají o pohlídání těch podělaných psů, ale to je na tobě.
Pomoz mi to vyřešit, až se vrátím.
Pomoz mi zjistit, jak to všechno může fungovat nějak líp.
Pokusím se.
Opravdu ano.
Měla bys jít.
- Ty nepůjdeš? - Ne.
Do hotelu tě dostanou bezpečně.
Jen tu ještě všechno uklidím, než zamknu.
Jo.
České titulky: Tomáš Pikl