Hallo, og velkommen til vår aller siste Grand Tour.
Og siden dette er siste gang James, Richard og jeg
skal jobbe sammen,
sa Mr. Wilman at vi bør gjøre noe viktig.
Han sa at vi burde kjøpe en middels stor elbil hver
og se hvor mange runder vi klarer på M25
på én lading.
Og vi bestemte oss for å ignorere ham og dra hit.
Jepp. Så velkommen, folkens, til Zimbabwe!
Og vi skal ikke kjøre elendige elbiler heller.
Isteden bestemte vi tre at vi bare skulle kjøpe
ting vi alltid har hatt lyst på.
Og det var derfor jeg kjøpte denne.
Det er en Triumph Stag.
Jeg har alltid likt Stagen. Helt siden jeg var liten gutt.
Men trodde aldri jeg ville eie en.
For å være ærlig trodde jeg ikke at jeg fikk lov til det.
Bare folk som David Niven kunne eie en Stag.
Jeg har aldri kjørt en,
i tråd med regelen om at du aldri bør treffe helten din.
Men nå som jeg har det, er det en fornøyelse å si
at den er helt nydelig.
Å ja.
På dette tidspunktet ankom Lewis Collins.
Å ja.
Jepp.
Jeg er nå den stolte eieren av en 3L Mark One Ford Capri.
-Er det en GT? -Nei. GXL.
-Hvorfor ikke en GT? -Fordi denne er bedre.
Ikke egentlig.
Før jeg fikk anledning til å diskutere, ankom Clarkson,
og hadde allerede gjort en feil.
Grisunge!
Hvorfor har du kjøpt en Lancia?
Fordi jeg for 20 år siden brukte en til å krysse Botswana,
og den viste seg å være ideell for Afrika.
Men den stoppet hele tida.
Ja. Men den hadde motoren foran.
Denne? I midten. Det er en Montecarlo.
Og jeg har modifisert den til å passe forholdene.
La meg gå gjennom dem.
Her bak,
-308 Ferrari-baklys. -De ser bra ut.
-Firedobbel eksospotte... -Pent.
...Delta Integrale-hjul,
Delta Integrale-frontlykter og grill,
og så Lotus-blålakkert.
Gjør noe av det den mer pålitelig?
Og vi har gjort dette i...
-Hundre og tolv år. -Ja, 112 år.
Jeg har lært noe.
Så på innsiden
har jeg erstattet skinnsetene, som blir varme,
-med stoffseter... -Ja.
...og et slags Alcantara-racingratt.
Og
om dere ser der nede, har jeg fjernet hanskerommet
og erstattet det med...
-Er det et kjøleskap? -Ja.
Til kald drikke.
-Fra drikkekjøleskapet. -Faktisk ganske bra.
-Gjør det deg mer pålitelig? -Nei, men komfortabel.
Du har kald drikke mens du venter i veikanten.
-Liker det. -Motorstopp blir
-overkommelig. -Ja.
-Nei, den er pen. Vakker. -Helt fantastisk.
Jeg modifiserte Caprien min også, før jeg sendte den.
-Har du? -Som dere ser,
er panseret lakkert svart, for... Se på det. Det er vakkert.
-Er det en GT? -Nei. GXL.
-Hvorfor ikke en GT? -Fordi denne er bedre.
-Den er ikke det, -Jo.
Den er som en GT, som er bra, men med mer, som er bedre.
Hva er det?
Jeg husker det fra GXL-en,
for de hadde satt inn dashboardet i trestil.
-Riktig. -Tror vi har diskutert det før.
-Ja. -GT-en er til sport,
GXL-en er til møter.
Dette stemmer. Du må forstå
Ford-merke-hierarkiet. Faren min hadde en GXL Cortina
fordi han var direktør.
Faren min hadde en GXL Cortina.
-Begges... -Direktør.
-Begges fedre... -Møter.
...mektige og innflytelsesrike som valgte fra øverste hylle.
Og dere vet at det nesten har blitt en vits.
Stereoen min har aldri fungert på noen av turene våre.
-Jepp. -Nå gjør den det.
Vær tålmodige. Vent på teksten.
Jeg var DJ, jeg kan dette. Her kommer de. Nå.
"Mark One Ford Capri". Voilà!
"Har alt jeg trenger", som den har, det er en GXL.
Liker Capri.
-Må det. Det er loven! -Liker Capri GT.
Alle liker Capri.
-Modifikasjoner, James, på din Stag? -Ingen.
-Hva? -Hva?
Ingen i det hele tatt. Hvorfor...
Vent litt.
Har den den opprinnelige motoren?
-Ja. -Clarkson har et godt poeng der.
Ikke hver eneste, men de fleste Stager, tror jeg,
har fått den opprinnelige motoren erstattet med en Rover V8.
-Ja. -Som er mer pålitelig.
Ja, den opprinnelige Triumph Stag V8 er utrolig,
for den har funnet så mange måter å overopphete og ødelegge seg selv på.
For det er ikke bare én.
Sand i blokkene fyller oljepassasjene
og så bang! Overopphetes.
De boret den ut, så alle vannpassasjene ble mindre.
-Overopphetes, og bang. -Ja.
Det gode... Det smarte er to sylinderbanker, V8,
de plasserte temperatursender bare i én bank.
Så i det minste vet du det ikke.
Så om banken overopphetes,
er det første du vet: bang-klirre-spytt.
Hvis du var i et fly
som styres mot et fjell, vil du vite det?
Sannsynligvis ikke.
Hvorfor vil du vite det?
Du drikker gin og tonic, ser en film, hygger...
Ingenting. Jeg vil ikke ta opp...
Skal ikke snakke om ubåten, for det er sykt, men de visste det ikke.
Og dette er det siste programmet.
-Samme... nå. -Jeg mener...
Hvor mye trøst var det i det at de ikke visste det?
"Vi hygger oss under havet." Bang!
Nettopp. Dere kan skrive.
Ring, for all del, for å klage, men dere vil få et opptak som sier:
"Vi er ikke interessert."
Eller bare tast 0800-dra til helvete.
"Vi er ikke her lenger." -Ikke engang der.
Det stemmer.
Vi kan si hva vi vil. Hvordan åpnes panseret på denne?
På denne siden.
Se på slitasjen på håndtaket.
Bildet av panseret som åpnes er borte.
Trekk fra midten.
Pokker, opprinnelig Triumph-motor.
Det er sjeldent.
Mine damer og herrer, kom og se.
Det er siste gang dere får se det.
Opprinnelig, men fortsatt elendig.
Hva? En melding.
-Mr. Wilman. -Gud bedre.
"Nå som elbilene er ladet,
"rapporter til South Mimms bensinstasjon."
-Vet han ikke at vi er her? -Vet han...
Det har ikke noe å si, for vi har faktisk allerede
utarbeidet en utfordring selv.
Vi er nå på østsiden av Zimbabwe,
og vi skal reise 1900 km
til vestsiden,
og det er alt.
Det er alt!
Bare én ting som bekymrer.
-Hva da? -Fjell. Du må... alt det.
Jeg er ikke bekymret, for la oss ikke glemme
at dette avfødte 037 Lancia,
som var den siste tohjulstrekk-bilen som vant VM i rally,
over Audi Quattro.
Det var vel ikke mye av det i den?
-Tja... -Det de sa, var:
"Dette kan bli en flott rallybil
"med noen modifikasjoner, og de tok av merket der,
og så var alt derfra og bakover nytt.
Og med det startet vi våre 50 år gamle sportsbiler
og satte av sted for å krysse det barske hjertet av Afrika.
Så for siste gang:
Da kjører vi.
Dette er den perfekte bilen for meg på denne turen.
Min første bil var nesten en Capri.
Det var en avisreklame.
Jeg hadde bildet av den ved kassaapparatet i bensinstasjon
der jeg jobbet i Redford.
Rett før jeg fylte 18.
Det skulle bli min første bil, fra mine foreldre.
Men da vi undersøkte det, viste det seg at den var stjålet.
Så jeg fikk en gammel Toyota Corolla 1976-modell isteden.
Til en tur som dette er bilen perfekt.
Den er lett, bare litt over et tonn.
Masse kraft.
3L S6 V6 foran, bakhjulsdrift, bremser...
Det er alt.
Jeg liker at turtelleren sier 1000, 2000, 3000.
Den har tus... Den fungerer ikke,
men om den gjorde det, ville du sett det i tusentall,
for det høres bedre ut.
På 80-tallet kjørte jeg aldri inn i sentrale London
på M4-motorveien.
Jeg brukte alltid den gamle Great West Road isteden.
For på Great West Road
var det en bilforhandler kalt The Chequered Flag,
og noen ganger, i vinduet, hadde de en Montecarlo.
Og hvis det var det,
stoppet jeg og stirret på den i timevis, drømmende.
Og nå er jeg i en.
Og den er min.
Min!
Jeg har bare én ting å si.
Triumph Stag.
Jøye meg, se på det!
Jeg vet ikke hva det er, men noe
gjør at jeg vil ha en kopp te.
Hva handler det om?
Du tuller.
Det er ingen annen måte å si dette på: Jeg har motorstopp.
Unnskyld?
Dette er spennende.
Det er ekstraordinært, Caprien har samme antall bevegelige deler
som denne vannflasken.
Hvordan kan man få motorstopp i en Capri?
Jeg vet hva det er.
-Hva? -Motoren fungerer ikke.
Jeg tror også det.
-Ja. -Og vi er eksperter.
Mitt panser var det første til å gå opp.
-Hva ville vi ha gjort? -La oss tenke.
Normalt?
-Lene deg på den. Varm. -La oss...
Skal vi endre et livs vane,
-hjelpe ham? -Ja, for...
-Ja. For en gangs skyld. -Jeg sier nei.
Ha det!
Fortsatt en drittsekk etter alle disse årene.
Ja.
Vi har kjørt 24 km,
og det er to menn igjen.
Én ting.
Det er ikke bare Forden
som har sin egen musikk.
Denne har det også.
Jeg tror det er tid for litt Struggle Jennings
og "Monte Carlo". Her kommer den.
Monte Carlo
Men noen kilometer senere blir et nytt instrument med
i rytmeseksjonen, og det var ikke veldig rytmisk.
En liten feiltenning.
Feiltenning.
Feiltenning, feiltenning. Kyr.
Dette er bare dritt.
Det kommer en sky av røyk ut av bilen din.
Å, herregud.
Ja.
Røy... Ild.
-Det er motoren. -Ja.
-Skulle gjerne ha hjulpet til,
men jeg vet lite om italienske twin-cam-motorer,
og min fungerer perfekt.
Hvis du får motorstopp, hvem etterlater deg?
Det er min største bekymring.
Jeg må etterlate meg selv.
Temperaturen og trykket er bra.
Bare én bil som fortsatt går, hele 52 km inn i reisen.
Stag.
Flere kilometer bak
hadde jeg klart å finne ut at Capriens problem var drivstoff-pumpen.
Et lite problem her.
Jeg har aldri sett inni en slik når den fungerer,
hvordan den bør ser ut
til forskjell fra når den ikke gjør det.
I mellomtida brukte jeg genialiteten min og hadde alt funnet ut
hvordan jeg skal løse Lanciaens problem.
Denne tingen på enden var løs.
Hvis jeg strammer den, vil den gnistre skikkelig,
og feiltenningen forsvinner,
og det ubrukte drivstoffet vil slutte å tette eksosrøret
og ta fyr og få Lanciaen til å brenne.
En tikkelyd. Hva er den tikkingen?
Siden jeg er vant til å få støt,
bruker jeg genialiteten min igjen,
erstatter tennledningene...
...og snart var jeg på vei.
Hun maler som en kattunge.
Å ja!
Jeg satte i vei for å ta igjen James. Visste ikke hva som var mest overraskende,
kvaliteten på veien eller naturen som endret seg ustanselig.
Dette er furutrær.
I Afrika.
Vi var på teplantasjen, og nå er det furutrær.
Hvis noen strålte meg hit og spurte: "Hvor i verden er du?",
ville jeg sagt: "Skottland."
Da jeg tok igjen James...
James May!
...var han ved foten av fjellene,
der den nydelige veien snart ble en grusvei.
Jeg visste den var for god til å vare.
Støv, støv.
Munnen min fylles av støv.
Men så husket jeg at for første gang
hadde vi kontroll over skjebnen vår.
Stoppe når vi vil. Mr. Wilman er ikke her. Glimrende.
Ikke noe poeng i å kjøre lenger enn... Klokka er fire nå.
Noen kilometer senere så vi tegn til overnattingsmuligheter,
sendte stedsangivelse til Hammond, og bestemte oss for å avslutte for dagen.
Jeg tviler på at dette er verdens beste hotell.
Vi er jo midt i Zimbabwe midt i en skog
på toppen av et fjell.
Heldigvis tok jeg feil.
Veldig feil.
Det er til og med perfekt temperatur, hva?
-Ganske spesielt? -Ikke verst.
Du ser de fjellene der, langt borte. Det er Mosambik.
Det var alltid en grunn til at vi ikke kunne komme til Zimbabwe.
Alle de årene med BBC kunne vi ikke komme hit
-fordi BBC var forbudt. -Ja.
Hvis du tenker på i dag, sto opp et veldig behagelig sted,
kjørte en veldig behagelig vei...
-Jepp. -...til et veldig behagelig hotell.
Det er bedre enn Mr. Wilmans idé, ikke sant?
Hvorfor har vi alltid hørt på ham?
Jeg vet ikke.
Men han vil hevde at uten hans nærvær
stoppet to av bilene før 40 km.
Det fikk oss til å snakke om bilene våre.
Det overrasket meg hva vi betalte.
Du betalte, James May, som du sikkert vet, 26 500 pund.
Ja.
Richard Hammond, for sin GXL, feil Capri, 25 000 pund.
-Sier du det? -Tjuefem for en GXL.
-For en sliten Capri. -Montecarlo...
-17 950 pund. -Kupp.
Det er et kupp.
Våre går fra null til hundre på rundt ni sekunder.
Hammonds rundt åtte sekunder.
-Ikke for øyeblikket. -Nei.
Heldigvis var jeg nå i gang.
Men på grusveien begynte jeg å bli bekymret
for at Caprien ikke hadde vært det klokeste valget.
Det var litt humpete.
Jeg forstår nå
at jeg burde jeg ha valgt noe med høyere bakkeklaring
enn en 1974...
...3L Ford Capri Mark One GXL.
Og det ville inkludert nesten alt, viser det seg.
Jeg tror det er på tide å tørke litt av frontruta.
Å, nei, det...
Jeg fjernet eksosrøret.
Det er ingenting jeg kan gjøre med det nå.
Da jeg omsider ankom, var mine kollegaer forutsigbart nok fulle av sympati.
Vi sluttet å jobbe klokka fire.
-Gjorde dere? -Vi var her.
Øl i sola klokka fire. Ganske varmt da.
-Ikke nå. -Har drukket åtte.
Ja. Kan jeg få en?
-Det er tomt. -Er det?
-Ja. Det er utrolig. -Ja.
Han har dratt til butikken. Det er dessverre 50 km dit.
Etter ikke å ha drukket en øl...
...ødela Hammond det nattlige afrikanske lydsporet
ved å fikse eksospotten på bråkete vis.
Og om morgenen ødela James soloppgangskoret
ved å bli til Mrs. Overall.
-God morgen. -God morgen.
Hvor tomt må hodet ditt være for at du skal tenke:
"Jeg kan se på natur og høre fuglesang,
"men isteden skal jeg støvsuge bilen"?
Jeg har sett på naturen
og hørt på fuglesang. Nå har jeg gjort denne enda vakrere.
Vent. Beklager.
Vet dere hva?
-Melding fra Mr. Wilman. -Fortsett.
-Han er sint. -Har han avslørt oss?
Jeg tror det.
"Har nettopp funnet ut at dere har tatt med tre klassiske biler til Zimbabwe.
"Og siden det er åpenbart at en av dem vil bryte sammen..."
-Du verden. -Ja.
"...har jeg bedt mine lokale kontakter om å sende en reservebil til dere."
Er det sant?
-Må være det. -Å ja.
Herregud.
Å, faen.
Denne er fryktelig.
Ja? Jeg har ikke sett en slik på årevis.
-Den er... -Er dette en vase?
-Glem vasen. -Det er...
Du skal sette i blomsten fordi du er en hippie.
Du vet den lille landsbyen
-rundt åtte km bak oss? -Ja?
Hva om jeg tar den med dit og selger den eller gir den bort?
-Kvitter meg med den. -Ja.
Vil du ha noe over hodet?
Det er definisjonen på hatefull.
Men rett rundt hjørnet gikk det veldig galt.
-Hammond. Jeg er i en liten knipe her. -Hva skjedde?
Jeg har hatt en svært uvanlig ulykke.
Jeg mistet kontroll og endte opp her ved klippekanten.
Se.
Å ja.
Det blir verre.
En murstein er nå på gassen. Motoren skriker. Den er i gir.
Den er i første. Og det er et kosteskaft som holder kløtsjen nede,
for det er kilt mot setet.
Vent. Så alt er i orden?
Ja, bortsett fra at på et vis, Gud vet hvor det kom fra,
har et tau festet seg i den enden
til kosteskaftet og til den hunden i andre enden.
Herregud.
For øyeblikket er situasjonen stabil.
Men der borte, som du kan se, åpner James May en boks med hundemat.
HUNDEMAT VOFF VOFF
Hvis hunden ser det,
er vi skikkelig i trøbbel, og jeg vet bare ikke hva vi skal gjøre.
Jeg kommer ikke på en løsning.
Vent.
Vent. Jeg har en plan.
Nei, det fungerer ikke.
Har du noe?
Jeg har ingenting.
Ikke se på James May ennå. Ikke se på Jame... Se på meg.
Nei, ikke... Se på meg!
Å nei!
Den går fortsatt, ikke sant?
Den går fortsatt.
Jeg tror den er ferdig.
Det var en ganske stor ulykke.
Se på det slik.
Nå har i det minste Wilman traileren.
Vi trengte ikke Mr. Wilmans elendige reservebil uansett.
For vi tok med vår egen.
Og her er den. En Rover SD1 Vanden Plas EFI.
Hundre og nitti hestekrefter av gyllen herlighet.
Det er gyllen herlighet. Og det er gyllen herlighet overalt.
Å, det er det. Ja.
Den som lakkerte denne, gjorde en glimrende jobb.
Han sprayet ikke bare karosseriet. Selv antennen her.
Grundig... Jeg har dekket denne bilen. Men den er fortsatt glimrende.
Det er første gang vi har en reservebil som vi vil være i.
Alle liker den. Bestefar hadde en slik.
Ja, faren min også.
Det var en av dem i oppkjørselen i forstadsgata i Birmingham
der jeg vokste opp. Og vi gikk stille når vi passerte den av respekt.
Og det som er bra, fra ditt perspektiv,
er at motoren fra denne, som vi vet,
for nesten alle Stag-eiere i verden har alt gjort det,
passer perfekt i bilen din.
Kan jeg foreslå en modifikasjon du og jeg kan gjøre med denne bilen?
En liten hengelås på panseret.
Bare så... Vi har nøkkelen.
Når du trenger motoren, som du vil, så spør.
Eller vi kan finne mannen som gjorde sveisingen.
-Vakkert. -Bra, ikke sant?
-Og sveise igjen panseret. -Det er sannsynligvis fabrikken.
Den kom sikkert fra Longbridge.
-"Jeg tror jeg er ferdig." -"Nydelig. Du ser det ikke."
Se. Borte.
Med Gyllen herlighet på plass bak oss
satte vi av sted en gang til i forsøket på å komme over fjellene.
Se på dette. Dette er veiarbeidere,
men de har en slags danseklubb på gang.
Skulle ønske veiarbeidere hjemme gjorde det,
men jeg antar de måtte ha vært der i utgangspunktet.
Går litt ned der.
Etter å ha padlet litt begynte vi å klatre.
Og det utrolige Zimbabwe-landskapet endret seg igjen.
Se, enger. Du forventer å se kyr med bjeller.
Og Julie Andrews som synger "Doe, a deer" og alt det andre.
Så vi har hatt teplantasje, og nå er vi i Østerrike.
Så endret det seg igjen.
Vent litt.
På høyre side, den mest spektakulære dalen jeg har sett i hele mitt liv.
Til venstre:
Irland.
Jeg vet det.
Gud hadde laget alle de andre landene i verden
og kom til slutten av alfabetet. Han kom til Z. Til Zimbabwe.
Og han tenkte: "Dette skal bli mitt beste verk.
"Dette skal bli mine største hits."
Du har Your Song, Tiny Dancer, Bennie and the Jets.
Det er fantastisk.
Og det bare endrer seg hele tida.
I min lave Capri kunne jeg dessverre ikke se på utsikten,
for jeg var for opptatt med å se på veioverflaten.
De kjørte ikke Caprier slik i The Professionals, så vidt jeg husker.
Alt var litt mer livlig.
Jeg setter pris på dette. Det er gøy. Det er det jeg vil gjøre.
Herregud, se på den.
Jeg hadde ingen av Hammonds problem,
for min lille Lancia hadde vært et fornuftig valg.
Dette er den ideelle bilen for å utforske Afrika på tøffe veier.
For motoren er bak meg. Så det er ingen drivaksling.
Ingen eksosrør.
Det er ingenting som kan berøre veioverflaten.
Jeg kunne derfor kjøre på i en respektabel fart...
...til noe faktisk berørte veioverflaten.
Å, for helvete. Det var en svær en.
Hva er det?
Det er Lancia-deler.
Glede!
Takk. Jeg trengte det.
Takk.
Vil du ikke at vi skal gå foran...
Ikke noe å se foran.
Nei, for du har ingen front.
Men dette er alt jeg trenger med litt superlim.
For vi skal telte i natt. Ikke noe å gjøre når du telter
annet enn å lime bilen sammen igjen.
Vi fortsatte.
Herregud.
Det var en tommelbrekker.
Og nok en gang sluttet vi å fortsette.
Å nei.
Jeg tror eksosrøret løsnet igjen.
Har du litt besvær?
Det er et forlenget eksosanlegg.
-Ja. -Så rart. Veldig lavt.
Kan få det i bakken om du ikke er forsiktig.
Hvorfor kan du ikke bare kjøre opp veien som oss andre?
Jeg kan ikke kjøre med det slik. Jeg må fjerne det.
Blir du oppmuntret av litt Capri-musikk?
Mark One Ford Capri
Har alt jeg trenger bortsett fra eksosrør.
Jeg trenger en 11 mm skiftenøkkel.
Vent litt. Jeg har antibiotika
mot noe jeg ikke har lenger.
-Trenger ikke... -Jeg fikser det.
Bernie Taupins selvbiografi.
Den er visst bra.
Ja. Leser den. Hjelper det deg?
Tror ikke den hjelper, nei.
Jeg sier 11 igjen. 11 mm skiftenøkkel.
Det som er irriterende, er at denne bilen var i topp stand
-da jeg kjøpte den. -Ja.
-Virkelig. -Det var Rimacen også.
-Den var stygg. Jævlig bra. -Det var litt brutalt.
Men jeg kan ikke nekte for at det er sant. Ja, fram til da.
Ivrige etter å nå toppen før kvelden kom,
etterlot vi kollegaen vår.
Hvis Hammond var en boligblokk, ville han blitt kondemnert.
Jævel! Kom igjen!
Lenger framme begynte stigningen å bli så tøff
at du ville tenkt deg om før du kjørte en Land Rover opp,
for ikke å snakke om en skjør italiensk sportsbil.
Ikke stopp nå, for faen.
Vi begynte ved 6000 fot.
Vi må nærme oss sju, åtte nå.
Får den ikke engang i andre.
Det er så bratt.
Faktum er at hvis du kjører ustanselig oppover
i førstegir
i starten av den afrikanske sommeren,
vil en bil sannsynligvis overopphetes, og den har det.
Herregud.
Ja. Jeg fikset den.
Men når jeg sier "fikset den"... Ganske mye av den...
Beklager.
Vi er tilbake på veien nå, Essex.
Kom igjen.
Når vi kommer til leiren i kveld,
kan vi ha en fin økt med å få orden på deg.
Mens Hammond gikk glipp av nok en solnedgang,
nådde James og jeg toppen av fjellet og bestemte oss nok en gang for
at vi hadde fått nok for dagen.
-Skål. -Skål.
Det var godt.
Og etter å ha nytt en forfriskende øl i den gylne timen
satte jeg i gang med å sette sammen Lanciaens ansikt.
Dette er som å se på en hund som prøver å lære et korttriks.
Litt lim, så er denne så god som ny.
Innen Hammond nådde leiren
var det fullstendig mørkt.
For en sørgelig ankomst.
Skulle tro han visste hvordan etter tjueto år.
Men nei. Her kommer han.
Med halvannen hodelykt.
Essex er her.
Men Hammond var ikke den eneste som hadde problemer.
Hadde dere en fin stund?
Jeg har ikke en særlig fin stund.
Fingeren er limt fast i bordet.
Jeg har limt meg fast med superlim.
-Ja. -Hvordan kjøre en Montecarlo
med bordet festet i fingeren?
Skal du lime... Å, skjønner.
Du kan stikke et barberblad mellom fingeren og bordet.
-Litt risikabelt. -Kan du?
Ja, men veldig forsiktig. Skal jeg gjøre det for deg?
James, han har limt fast fingertuppen.
-Nei... Fingeravtrykket. -Bare fingerputen.
Hvis du kan kutte den ved første ledd...
Takk, Hammond.
Har jeg misforstått?
De kan transplantere en penn inn i den.
-Nydelig. -Alltid penn klar.
-Eller flaskeåpner. -Ja.
-Verdens lykkeligste mann. -Jeg hører ikke.
-Hører ikke. -Erstatt med en korketrekker.
-Åpnerknoke. -Å, glimrende.
Doink!
Dette er første gang jeg har limt noe til noe.
Med suksess.
Jeg skal få den av. Kan du bare kutte?
Ja, jeg kan kutte.
-Interessant. -Ja.
Gi meg den.
Det er Mark Salmons nye kniv. Han er veldig stolt av den.
-Ikke interessert i hans... -Utrolig skarp.
Bra. Hvor skarp er...
Ja, den er det.
-Vi er som en av de... -Dette fungerer.
Ligner vi et nederlandsk maleri
med forretningsmenn med hatt?
-Det fungerer. -Hva?
-Se... -Med i traileren.
Helt klart med i traileren.
-Se på det. -Ja, sånn ja.
En voksen mann avlimte fingeren sin fra bordet.
Mark, jeg limte fast kniven din i bordet.
Morgenen etter, etter en fryktelig og kald natt under lerretet,
viste jeg stolt fram arbeidet mitt.
Se så bra jeg har gjort jobben.
Jeg trodde du fikk en ny del fra en butikk.
Hvor er reparasjonen?
-Brakettene som holder den... -Ja?
...er ødelagt.
Så jeg må finne et sted hvor jeg kan kjøpe
nye braketter og bolter og ting
for å feste den igjen.
Jeg føler jeg bør beklage, seere, for at jeg har en kjedelig bil.
De andre tilbringer kveldene med å feste eksosrør,
lage puslespill av en støtfanger.
Alt jeg kan gjøre, er å vaske den litt.
Nå gikk det i det minste nedover.
Og snart ble ting enda bedre.
Å ja. Se på dette.
Se på det.
Det finnes en Gud.
Og Gud har skaffet asfalt.
Bra, nå er vi på en vei. Kan faktisk se...
Hvorfor begynte vindusviskerne å gå?
Dette betød at vi hadde krysset de irske alpene
og kjørt inn i det faktiske Afrika.
Terrenget er helt forandret igjen.
Se på det.
Ved Jesu tårer, så pent.
Vi er på et Star Trek-sett nå.
Se på den akasien med de røde blomstene.
Og så så vi noe enda bedre.
Jeg elsker bilopphuggerier.
Vi kjørte inn for å se om de hadde delene vi trengte.
Men vi ble snart distrahert av alle skattene.
Dette er en veldig god test av bilkunnskapen vår.
Er det en Cresta bak den?
Jeg tror det, en Cresta shooting-brake.
Shooting-brake?
Som mora mi pleide å kalle dem.
I hvilken spesial kjørte du en slik?
-"Bolivia". Ja! Jeg husker... -Han husker noe.
Den er virkelig verdt å restaurere.
-Den er nydelig. -Se på denne.
En Austin Cambridge.
Det er en Austin Cambridge med skrift. Hva er det? RSR?
Det var da dette var Rhodesia.
-Sørlige Rhodesia, tror jeg. -Er det det?
Lenge siden den kjørte.
Det er en stund siden.
Unnskyld, prøver du å få denne til å gå?
-Ja. -Ja?
Nesten i mål.
-Lykke til. -Nesten i mål.
Ja, nesten i mål.
Dere tror nok det er tull.
Den bestselgende bilen i Zimbabwe på 60-tallet...
Den var fransk.
Fire.
-Renault. -Renault 4.
-Det er en der. -Den er der.
Ja, Renault 4.
Og den femte mestselgende?
-Lancia Montecarlo? -Ikke din Lancia Montecarlo?
-Nesten. -Sikkert en Alfa Romeo.
-Alfa Romeo Giulia. -Ja.
Fordi de lager dem her.
-De lagde dem i Sør-Afrika. -Ja.
Faren til en venn av meg drev Ford-fabrikken i Harare,
og de pleide å smugle deler av Alfaer ut av Sør-Afrika.
Og så bygde de Alfaer på Ford-fabrikken og solgte dem.
-Som Alfaer? -Ja?
Ja, som Alfaer.
De bygde dem også på de franske fabrikkene.
Alfa Romeoer kjørte rundt som Alfa Romeo ikke visste om.
Alle VIN-numrene var feil.
-Ikke noe VIN-nummer. -VIN-nummer.
Jeg bare sier det.
Irriterende nok hadde ikke opphuggeriet støtfangerfeste til en Lancia Montecarlo
eller eksosbraketter til en Capri GXL 1974.
Så Hammond bestemte seg for å foreta seg enda en dårlig reparasjon,
mens jeg tok taket av Montecarloen min.
Airconditionen er ubrukelig, og jeg blir kokt.
Det er som å være i Black Hole of Calcutta.
Kan ikke si det.
-Hvorfor ikke? -Tror ikke det.
Misliker du at jeg sier Black Hole of Calcutta...
Jeg bare sier det.
-Tror... -Ikke du.
Damene og herrene hjemme.
Hvis noen vil skrive inn og klage på det,
så sett i gang. Jeg er borte. Jeg er ferdig.
-Kan du trekke i spaken igjen? -Ring.
Det er null-åtte-hundre-av-stikk.
Av stikk? Så får du en innspilt melding:
-"Vi verdsetter ikke innringingen." -Ja. "Ikke viktig for oss."
Innringingen...
Bare trekk... Trekk i spaken igjen, for det er en lås til her.
-Her? -Ja.
-Se! Hele greia har gått i oppløsning. -Ja. Sånn.
Hvordan klarte du... Men hva skjer så?
Jeg tror...
Hvorfor er den...
Det er ikke... Toppen av den?
15 MINUTTER SENERE
Men hvorfor løsner den?
-Skal disse festes på... -Vent.
-Hvis den skal... -Tror du den skal under?
Ja.
-Slik? -Ja.
Slutt. Jeg skjønner.
-Nei. Men nesten. -Nei. Men mulig.
-Sånn. -Tror du det er...
-Ja. -Og på bare 24 minutter
har vi konvertert en Lancia Montecarlo til en kabriolet.
James, takk for hjelpen.
Så måtte vi sladre om kollegaen vår.
Kaptein Eksosrør.
Han skal visst prøve å rette opp eksosrøret.
-Sier du det? -Ut på siden.
Så det blir piper, som en Kenworth Truck.
Jeg har et forslag.
-Vi forlater ham. -Ja, nettopp.
Jeg liker ikke folk med tatoveringer.
Voksne menn som tegner på seg selv.
Jeg har lagt merke til at det er navnet på programmet...
The Smallest Cog. Programmet hans.
Hva skjer når det avsluttes?
Hva om jeg hadde hatt Top Gear
-på armen? -Nettopp.
Ville måtte stryke det ut og skrive:
"Jeg spiller Buttons på Swindon Wyvern."
-Noe han skal. -Det er mye jobb.
-Buttons. -Eller kanskje bare Buttons.
-Kan like gjerne ha den der. -Buttons!
Etter dette setter framtidas ånder av sted.
-Vi ses, Hammond. -Ja. Ha det.
Ha en fin reise.
Mens Hammond banket og hamret i vei...
...kjørte James og jeg mot hovedstaden Harare.
NYANGA NASJONALPARK
Og nå som vi var på asfalt, gikk det raskt å kjøre.
Jeg vil savne å kjøre gjennom slike byer.
De er fargefulle og morsomme.
Men se politimannen, James.
Se på ham. Han er glimrende.
Har han noen som helst virkning på trafikken?
Nei, men han får alle i godt humør.
Mens vi kjørte mot bysenteret, kom vi over et stort marked.
Herregud. Dette er enormt.
Ok.
Og snart fikk jeg en idé.
Siden dette er siste gang vi jobber sammen,
skal vi se om vi kan hjelpe Richard Hammond
og se om vi faktisk kan kjøpe et eksosrør til bilen hans?
Ja. Ok. Hvorfor ikke?
For å få fart på handlingen fyrte jeg opp nok en modifikasjon.
Høyttaler-systemet mitt.
Er det noen som har et eksosanlegg til en Ford Capri?
Mark One 3L GXL.
På venstre side. Eksosanlegg.
Å ja.
Tror du noen av dem passer i en Mark One V6 GXL?
De passer nok like bra som de som er der nå.
Og når vi snakker om det, mange kilometer bak...
Som hånd i hanske.
Sidewinder. Ja.
Det høres enda bedre ut.
Her kommer Road Warrior. Å ja!
Vi var til fots på leting etter eksosanlegg.
Støtdemper-butikk, se. Støtdempere og fjærer.
Baklys.
De har navnene deres i avisen.
De har dere i avisen.
-Å, pokker. -Vi er i avisen.
Forsiden.
GUTTENE ER I BYEN... TOP GEAR-LEGENDER I ZIM
Vi er bokstavelig talt forsidenyheter.
"Top Gear-legendene".
-Der, se. -Her er vi igjen.
De har det her.
"Superstjernene som ble kjent i Top Gear,
"og så rotet det til."
"Mest gjenkjennelige i verden
"når det gjelder motor på TV."
-Det er en liten gjeng. -Ja.
Dette begynner å bli mer lovende.
Det er nok rimelig å si
at hvis kollegaen vår hadde visst at vi handlet eksosrør,
ville han vært svært takknemlig.
Ok. Jeg skal være ærlig. Jeg har fått nok.
Mørket hadde falt innen jeg ankom vårt fredelige boutique-hotell.
Gutter.
-Bra jobbet. -Hatt en råtten dag?
-Takk. -En øl til deg.
-Det er... -Men viktigere enn det...
Og ja, det er riktig sett. Se.
Til GXL-en.
-Til GXL-en, ikke GT-en. -Vil ikke være...
-Er dette en grusom spøk... -Nei.
-Ekte. -Er det sant?
Herregud.
-Se hva det betyr. -Kjenn på den.
-Stille. -Det betyr at du ikke får søvn i natt.
Jeg bryr meg ikke.
Det er mer.
-Hva? -Det stopper ikke der.
Dette er pinlig nå, men jeg er veldig takknemlig.
Herregud!
-Det er en front-spoiler. -Ikke hvilken som helst.
Nei, Richard Grants front... Husker du Richard Grant-spoilere?
-Skuespilleren? -Nei.
Saken er at Richard Grant-spoilere
var på XR2-er gjennom hele 70- og 80-tallet.
Richard E. Grant spilte i Withnail & I...
-Han gjorde det. -Ja.
Så startet han en biltilbehør-butikk.
Ville ikke skade skuespillerkarrieren og droppet E-en.
R. GRANT-SPOILERE
Karer, dette er spektakulære nyheter.
-Og jeg er veldig glad. -Kan installere i natt.
Jeg har dårlig samvittighet. Har ikke noe...
-Klart du ikke har det. -Jeg har ingen gaver.
Når kjøpte dere to... Du kjøpte...
Du kjøpte et fælt oljemaleri i Vietnam.
Det var nydelig.
Elendig. Du har aldri kjøpt noe til meg.
-Har jeg aldri det? -Aldri.
-Ingen gave? -Jeg kjøpte...
Nei. Jeg kjøpte en gallion i Vietnam
som du kunne ha på motorsykkelen.
Den natten polerte vi bilene våre,
gjorde all nødvendig reparasjon...
Så møttes vi for den typen frokost Mr. Wilman aldri hadde sørget for.
-Er det min kaffe? -Ja.
-Bestilte du kaffe til meg? -Ja.
Nesten en gave.
Dere.
Hva er det?
-Jeg dro til baren i går kveld. -Ja.
Jeg kom i snakk med en mann, og jeg kjøpte denne av ham.
-Hva er det? -Sølv.
Ekte sølv.
-Er det? -Små klumper av det.
-Seksti cent per gram. -Vis meg.
For det viser seg... Vi har kjørt i vei på overflaten,
med all frukt og planter og så videre.
-Ja. -Afrikas brødkurv.
Grav ned,
gull, sølv, mangan, litium,
diamanter, kull, jernmalm.
Så du planter en åker for å ha ananaser i eller te
eller bananer eller hva det enn er,
-og det er bare diamanter og litium. -Juveler?
Ja, juveler og litium og kobolt som bare flommer ut.
Og dere vet når folk drar på...
Vi drar på turer, og kommer hjem med dumme suvenirer.
Istedenfor å kjøpe noe elendig tøv,
hvorfor ikke kjøpe litt sølv?
-Seksti cent! Per gram? -Seksti cent per gram.
Vi dro så umiddelbart til byen for å handle.
Og vi holdt ikke igjen.
GULLSMED OG KOSMETIKK
Dette er 45 kilo sølv.
-Topp suvenir. -Jeg vet det.
Kunne ha dratt tilbake med et fælt solnedgang-maleri.
Dette vil påvirke vektfordelingen.
Skal være ærlig.
Det vil påvirke nedoverkraft fra vingen.
Jeg skal bare prøve å finne ut hvor mye det koster.
-Ikke mye, ifølge det... -Seksti cent per gram.
Ja.
Men vi fikk kvantumsrabatt. Vekslepengene han ga meg, var dette.
Så jeg betalte i US.
Hva er det?
Femti millioner?
FEMTI MILLIONER DOLLAR
50 millioner dollar. Da det var hyperinflasjon,
-var det en million prosent? -Noe slikt, ja.
På et tidspunkt tror jeg en slik seddel
var billigere å tørke seg bak med
enn én rute dopapir.
-Billigere. -For den var mer verdt?
-Hvis folk bestilte kaffe... -Ja.
...betalte da de fikk den,
ikke etter å ha drukket den. Prisen ville ha økt.
Uansett...
Nok økonomiske ting.
-Så vi fikk 45 kilo sølv... -Ja.
...og 50 millioner dollar.
Vi kom godt ut av det.
Etter å ha fyrt opp våre fullt reparerte sølvmaskiner
dro vi ut av byen,
overbevist om at ingen by på kloden har finere avenyer.
De lilla trærne er nydelige.
-Er det ekte jacaranda-trær? -Ja.
Se der. De er vakre.
Å, se på dette.
Det er den vakreste avenyen av trær jeg tror jeg har sett.
Med Jeremy som kartleser
dro vi vestover på en ganske vakker asfaltvei.
Veien er bra. Utsikten er bra. Alt er bra.
DYR KRYSSER VEIEN
I timevis var reisen helt problemfri.
Og den fortsatte å være det til jeg stoppet for å sjekke kartet.
Så var den ikke problemfri lenger.
-Faen. -Hvorfor har du stoppet?
-Gode nyheter. -Fortsett.
Gode nyheter. Veldig gode nyheter.
Jeg vet akkurat hvilken vei vi er på.
Det er noen dårlige nyheter.
-Ja? -Det er feil vei.
-Hva skjedde? -Vi er på feil vei.
Hvem sa de visste hvor de skulle?
Jeg... Var det... Jeg...
-Ikke du. Jeg. -Nei, en annen stemme.
-Ikke meg, vel? -Dere henger dere opp i
-hvem som svingte venstre og høyre. -Deg.
-Det var deg. -Det var meg.
Så du fikk oss på feil vei da vi forlot Harare.
-Burde dratt vestover. -Ikke?
-Vi kjører nordover. -Nordover.
-Få se. -Vi har et valg.
Vi kan enten dra helt tilbake til Harare.
Nei.
Og ta den svingen, som vi skulle.
-Ok. -Eller, hvis vi drar videre nordover...
-På feil vei. -Ja.
Hvis vi fortsetter nordover, kommer vi til Zambezi.
Som er grensen til Zambia. Stor elv. Kan ikke unngå å se den.
Kjører til venstre, og vi vet vi kjører vestover.
Det er sant, for elven går slik,
og veien går slik.
Så der har vi det.
Etter å ha tatt innover oss at istedenfor å gjøre dette
hadde vi gjort dette,
kjørte vi videre.
Jeg tror vi kommer oss til Zambezi før kvelden.
Vi kan slå leir ved Zambezi.
Hadde ikke det vært kult?
Men så...
...sluttet asfalten.
Herregud. Nei!
Å, vær så snill. Ikke vaskebrett. Herregud! Det er det.
Dere, det er 65 km til elven.
Seksten km.
Nei, James. Sekstifem km, 6-5 km.
-Sekstifem? -Ja, jeg er redd for at det er...
Det er det hele.
Nei. Bilene vil aldri holde.
Herregud, det var en fæl strekning.
Vent. Jeg stopper. Hva...
Dere, bilen bryter sammen.
Det er greit. Min er helt fin.
Å nei, jeg lukter bensin.
Den første jobben er å ta på seg noe hvitt,
for tsetsefluene tiltrekkes av blått og svart.
Å faen.
All bensinen min renner ut.
Å nei, det er ille.
Dette er drivstoffslangen, og dette er drivstoffet.
Det er din... Takk.
-Vel... -Det jeg kunne gjøre...
Bensin ut av den varme bilen?
-Ja. -Er dette en god idé?
-Ja. -Takk.
Kan en av dere stå her med fingeren på denne?
-Neppe. -Nei.
Bare prøv å forklare, så jeg forstår hva...
Den er løs. En drivstoff... Forbindelsen fra tanken
opp til maskinen går dit
-for å nå dit. -Må være et rør...
Har den røket?
-Nei, den er løs. -Hvorfor hjelper du ham?
Jeg vil at han skal overleve, så vi kan se ham som Buttons
-i pantomimen. -Å, vær så snill!
Dropp disse Buttons-greiene.
Å nei, det gjør vi ikke.
Hvor mange år tror du går før han dukker opp som Buttons
-i Swindon Wyvern? Hva? -Ett år.
Nei, jeg tror det er stoltheten hans.
Han har nok stolthet til å vare i to år.
Så dette kommer i 2024...
-Ja. -Jeg tror det blir 2025,
muligens Guildford.
Jeg er søkkvåt av bensin.
Guildford er svær.
Ja, jeg tror Swindon Wyvern
-er stedet. -Det er rundt 200.
Her er de medvirkende. Ainsley Harriott,
Laurence Llewelyn-Bowen, Julian Clary og Hammond.
-Stjernespekket. -Gloria Hunniford og...
Og nederst:
-Hammond som Buttons! -Som Buttons!
Etter hans strålende karriere
-rundt om på kloden. -Sa ikke "TVs Richard Hammond".
Ja, for han har laget nok programmer
til at han kan være TVs Richard Hammond.
Hammond, vi kommer for å se på deg.
Jeg må si...
Første kveld vil det være to eldre herrer
-på første rad. -Ja. Hver kveld.
Jeg hater panto, men jeg skal gå på den.
Tenk på Premier Inn-poengene du vil få.
-Herregud. -Hvis det er søndagsmatiné,
kan du få kjøttspesial.
Siden dette neppe er siste gang vi står rundt
en ødelagt Capri,
gikk jeg og tok på meg anti-tsetseflue-skjorta mi.
Det nederste røret.
Så så jeg noe i buskene.
Hallo.
Jeg har et panserornament.
Husker dere den gamle Lanciaen?
-Se på den! -Det er glimrende.
Jeg vet det.
Omsider var Buttons tilbake på veien.
Sjekker bare drivstoffmåleren. Jeg har mistet en del.
Og så, med 50 km igjen, ble vaskebrettet så ille...
...at det begynte å herje selv med den normalt skuddsikre Stagen.
Vindusviskerne startet plutselig.
Slutt, vindusviskere!
Slutt å viske vinduet, dumme gummijævler!
Det var som om vaskebrettet, vår erkefiende de siste 20 årene,
visste det var siste sjanse til å knekke oss.
Den er på fullt. Herregud, hva faen skjedde her?
Jeg har ikke kontroll på gassen.
Ja, foten er ikke på gassen nå,
og vi bare kjører i vei.
Sett den under gassen for å løfte den av.
Dette har begynt å ødelegge Lanciaen min.
Og meg. Herregud.
Å nei!
Men tross sin høye alder holdt bilene våre stand til vi omsider...
...nådde Zambezis bredder...
Herregud.
...der moder jord hadde ordnet litt av en mottakelse.
Ikke så verst sted.
Etter middag spiste vi en nydelig dessert.
Ostekake.
Og siden dette var Zimbabwe...
Vil dere ha litt gull på den?
-Gjerne. -Ja, det vil jeg faktisk.
Jeg kjøpte det i Harare.
Det flotte med det er at du får gyllen dritt dagen etter.
-Den har blitt verdifull. -Sant.
Det er bare ekstravagant. Takk, Hammond.
-Jeg er mer verdt nå. -May?
-Gjerne. -For hvis du tenker på det,
dyrker de alt her, og du graver et hull i bakken
til desserten din. Som er gull.
Det gir meg en idé.
Hva om vi smelter sølvet vårt,
så kan vi lage gaver og ta det med oss.
Av suvenirsølvet vårt?
Bare for lage en form.
Foreslår du håndverk?
Hva annet kan vi gjøre? Den er ti på halv sju.
-Drikkingen går bra. -Ja, drikkingen er bra,
men du vil ende opp med å bryte med en bavian.
Du gjør alltid slike ting.
I en tilstand av dyp lykke
bygde James alt vi trengte for å begynne å smelte sølvet vårt.
Han er viktorianer.
-Veldig lykkelig. -Så lykkelig.
Og to små drinker senere
så ting bra ut.
Sånn ja.
-Se på det. -Milde måne!
Så nå kan vi lage hva som helst. Bokstavelig talt alt vi kan støpe.
-Ja. Du kan lage et hull i noe... -Ja.
...helle det i, la det størkne...
Og så har du en ting av sølv.
Ja. Så kom igjen.
Herrer, la oss sette i gang.
Jeg skal fikse gassen,
så skal jeg lage noe av sølv.
Nei, jeg skal faktisk lage formen, helle i sølvet, la det størkne.
-Nettopp. -Og så, mens det størkner,
skal jeg fikse gassen.
Velkommen til den ordnede tankes verden.
Morgenen etter var Zambezis bredder dekket av mange forskjellige dyr,
og Roger Moore.
-Har du fått den laget? -Jepp.
-Og hvem sine mål sendte du? -Jon Bon Jovis.
Jeg var litt ambisiøs.
Du vet når legen sier:
"Hvor mange enheter drikker du?" Og:
"Hva er målene dine?"
"Helt klart 30 tommers midje, 40 tommers bryst." Jeg løy.
Har du lagt merke til hva han har gjort her?
-Hva? -Veldig prangende knapper.
Knapper. Som om han forbereder seg til rollen.
Kan vi bare gå videre fra hans klesmessige faux pas?
Er det ikke praktfullt?
Var det det du lagde?
-Ja. -Det er slående, ikke sant?
Jeg lurer på hvorfor ingen har gjort det før.
Rattet ditt, et solid sølvratt,
det er ytterligere 900 000 pund.
-Det er... -Det ser ganske kult ut?
Ja, apropos bling... Panserornament.
-Panseret? -Den er ikke på panseret.
Jo, den er det.
Dette er baksiden. Blir det et motordekke,
ikke panser? Motorklips.
Kan ikke si motordekkeornament...
-Panser. -Fint ornament. Fint.
-Strålende. -Glimrende.
-Se på det. -Feil ende.
Det er en Impala på en Montecarlo. Så jeg er en Chevrolet-annonse.
Det er rart hva som gir mening i vår verden.
-Hva? -Det gjør ikke det.
-Jeg så det nettopp, idet jeg så opp. -Ja. Se på det.
Stuart Little-spoiler, folkens.
Bredden. Ja, det var alt sølvet jeg hadde.
Den er ganske... En Stuart Little-spoiler.
Uansett, vi har nå sølvpryd
på bilene våre. Kan jeg foreslå noe?
Hold elva på høyre side.
Ingen krevende navigasjon.
Ikke noe problem i dag.
-Og vi vet vi drar vestover. -Ja.
Og vi vet at hvis vi drar vestover, når vi andre siden av Zimbabwe.
Og vi vet at vi vil se bra ut.
Skikkelig skrensing.
Skikkelig skrensing ved Zambezi.
Det kan være min siste skrensing på TV.
Det er pussig når du tenker på det,
for alle gjør alt i livet sitt
for siste gang på et tidspunkt.
Siste gang du stuper fra en båt, siste gang du sparker en fotball,
siste gangen du har sex,
men du vet ikke når du gjør det
at du gjør det for siste gang.
Så jeg skal huske den skrensingen.
Etter en livlig morgen-kjøretur...
...var vi tilbake på asfalten.
Som hadde gule linjer og alt.
Dette er som Stelviopasset.
For en vei!
Og den lille Montecarloen holdt stand.
Jeg har sagt det før: Om du absolutt må utforske Afrika,
må du absolutt ha en Lancia.
Den gikk ut av gir.
Herregud, tilbake igjen.
Litt smell der bak, hører du det?
Elsker den lyden.
Alle dere som vokser opp i dag med elbiler,
dere vil aldri høre det.
Det er mange grunner til at vi avslutter serien.
Men for meg er en av de viktigste
at jeg ikke er interessert i elbiler.
De er bare hvitevarer. De er vaskemaskiner,
de er mikrobølgeovner. Og man kan ikke vurdere dem.
Man kan ikke nyte dem.
De er bare dritt.
Karer, jeg har gjort noe for første gang i mitt liv.
Onanert på TV?
Nei, det er verre. Jeg har tatt på meg kjørehansker med nettingmønster.
Hvorfor det?
Blingrattet i sølv er flott,
men når sola skinner på det, blir det litt varmt.
Vi fortsatte å kjøre langs den nydelige veien
til den nydelige veien plutselig stoppet.
Din kødd.
Det er en innsjø.
-Ja. -Er det?
-Jeg så den på... -Du tuller.
Jeg så den på kartet.
Jeg antok at det var en vei rundt. Noe det ikke er.
-Hvorfor er det ikke det? -Herregud.
Vent litt. Du tok feil i Harare,
la oss etablere det, du valgte feil vei.
-Ja. -Det var to. Du valgte feil.
-Så fikk du oss til å fortsette. -Vakkert, me...
Det er Nürburgring, den siste delen.
Fin del på slutten, men det viste seg å være slutten.
Vi kan ikke svinge til høyre, for der er Zambia.
-Ja. -Du kan ikke kjøre til venstre.
-Det er ingen... -Ingen vei.
-Det er ingen vei. -Ja.
Så...
-...vi kan flyte over. -Ikke vær latt...
Det har vært nok bilbåter, båtbiler,
-flåter, oppblåste... -Flyte... Vi bygger ikke båter.
-Fungerer aldri. -Går ikke.
-Nei. -Har en bedre idé. Kjøpe en båt.
Kjøpe tre båter.
Vi må få bilene på.
-Ja, nettopp. -Kjøpe båter?
-De har båter. Se. -Ja, men det er folks båter.
Vi kjøper dem. Jeg har spenn.
-Ti billioner. Femti milliarder? -Ja, hvorfor ikke?
-Har 50 milliarder til. -Femti?
Hundre milliarder... 350 milliarder.
Fire hundre milliarder.
Ti billioner, 400 milliarder og 20.
Dette er helt idiotisk.
Ja, båtkjøp.
BÅTER TIL SALGS
Etter å ha tilbrakt morgenen på de lokale båtstedene
kom vi sammen igjen med kjøpene våre.
James hadde gått for en gammel sardin-fiskebåt.
Jeg hadde kjøpt en halvkombi for vannet,
og Jeremy hadde naturligvis kjøpt et flytende barskap.
Du har kjøpt en bar.
-Det er også brua. -Jeg forstår.
Du styrer den fra baren.
Da vi hadde lastet opp bilene våre...
-Jeremy! Jeremy! -...samlet vi oss på K/S Sardin
for en kartprat.
Er det sjøkart?
Nei, et veikart.
Ja. Til sjøs med et veikart.
-Der er innsjøen. -Ja.
Vi skal til...
Hva er det?
-Der er innsjøen. -Ja, der er innsjøen.
-Hva er det? -Å, for helvete.
Det er resten.
Ja.
Den går til dit.
Ok.
Det er rundt 290 km.
Det er 280 km.
-Akkurat. -Så det er greit.
Gudskjelov at vi slapp de ekstra kilometerne.
Det er verdens største menneskeskapte innsjø.
Jeg beklager dette. Jeg så ikke. Jeg bare...
-Dere ser problemet. -Ja, men vi...
Vi har kjørt helt... Har bare brukt den siden.
Nei, Jeremy. Vi ser problemet.
-Ja. -Der, pekende på kartet.
-Kartet er bra. -Ja.
Du så ikke på den andre siden.
Det var brettet på en slik måte at du ikke så.
Hvor fort går båten din?
Vet ikke, men neppe særlig fort.
Jeg tror vi snakker om rask gange.
Hvis de går i ti knop,
noe jeg tviler på... La oss si 16 km/t,
det er 18 timer.
Det er over natten.
Ja.
Jeg undersøkte litt mer,
og det var heller ikke noe sjakktrekk.
Det blir verre.
Hvorfor det?
Gjett hvor mange krokodiller i innsjøen.
Jeg vet ikke.
Et sted mellom 100 og 250 000.
Krokodiller?
For to uker siden måtte de skyte en menneskeeter.
Vil dere se den?
-Jøss, det er... -Se på den.
Ante ikke at de ble så store.
Kan spise båten.
I gjennomsnitt blir 47 drept av krokodiller hvert år.
Og det er ikke så mange folk her i utgangspunktet.
PASS OPP FOR KROKODILLER
Og med det dystre perspektivet
satte vi av sted.
K/S Dritings er i gang.
Mens de lokale følger med på oss.
Jeg tenker ikke på dette som vann, men som en solid krokodillemasse.
Ja. Sikkerhetssjekk ferdig.
Det er bare én ting jeg kan tenke på å gjøre.
Jeg tror Jeremy allerede heller i en drink.
Herr Treig kjører K/S Øko.
For noe jævlig bråk.
Det er utrolig å tenke på at i 1955
eksisterte ikke dette. Det var bare normalt Afrika,
og britene kom og sa: "Vi skal bygge en demning
"over Zambezielva
"for å generere vannkraft til Zambia og Zimbabwe."
Og dette var resultatet.
Den største menneskeskapte innsjøen denne verden har sett.
Vi har gjort tåpelige ting i vår tid, men jeg setter pris på dette.
Jeg seiler en bar med en Lancia på den.
Og jeg har mange drinker å komme gjennom.
Så mange, faktisk, at jeg har invitert Buttons og Greta Thunberg...
...for å dele arbeidsbyrden.
-Det ser bra ut. -Mine herrer...
Jeg har et stort utvalg drinker fra 1970-tallet,
inkludert den høyt savnede Galliano.
-Fint. -Nydelig. Et skritt bakover i tid.
-Gin og tonic? -Jeg vil gjerne ha det.
Skal bli. Og du, min herre? Chablis, antar jeg.
Takk.
Is og et gullflak, kanskje?
Det hadde vært nydelig.
Hvis du havner i vannet,
vil du bli spist av en krokodille.
-Ja. -Jepp.
Og jeg kan ikke tenke meg en død jeg ville satt mindre pris på.
Ja, det er ikke lidelsene... Vel, nei.
-Det er det. -Det er det.
-Men det er uverdigheten. -Det er vanæren.
Krokodillen kommer, du dingler med føttene i vannet,
tenker på livet, fylt av håp, forventninger, kjærlighet, drømmer,
tanker om universet. Krokodillen sier:
"Jeg skal ha det." Bang! Borte.
Peanøtter i en bar...
Du tar en drink med venner, ser noen peanøtter,
du tar et par peanøtter, og du...
-Litt mer... -Det er det du er.
Vet du hva som gjør det verre? En krokodille er forhistorisk.
Så den var kompis med T. rex.
Den er 250 millioner år gammel,
og menneskeheten er 250, 200 000?
Og sivilisasjonen er bare rundt 6000 år gammel.
Så alt fra de første hulemaleriene
helt fram til i dag, i evolusjonær tid,
alt det har skjedd mens krokodillen har klødd seg i ræva.
Etter en time eller så med drikking og snakking og seiling,
men mest drikking,
dabbet samtalen litt av.
Jeg har
en tre kvarts flaske med vodka, en halv flaske gin... Nei.
Nei, ikke gin. Hva er det? Vet ikke. Ser ikke.
Dette er en blended brandy, og jeg har også en blended whisky.
Hammond, båten din har dratt.
Jeg har passet på den.
Skal jeg kjøre?
Du må forlate baren min.
Vil du bli med meg, Hammond, eller bli her?
Vi manøvrerer denne bort til min,
og jeg går av denne og på min.
Ja. Da setter vi i gang. Internasjonal redning.
Vær så snill, få tak i Caprien min.
Jeg skal gjøre mitt beste.
Ikke fall i vannet.
Krokodiller. Sikker død.
-Jeg forlot ginen. -En til før du drar?
Det hadde vært godt.
Vi fortsatte med vår lange reise, og idet mørket falt på,
innså vi at vi var småsultne.
Så for å fange litt kveldsmat senket James sardingarnene.
Og...
...der var vi nede.
Det trenger ikke å være sardiner, bare generell fisk,
men ville satt pris på sardiner.
Det bør være sardiner. Dette er en sardinbåt.
EN HALV TIME SENERE
Da gjør vi det.
Pokker.
-Jeg er skrubbsulten. -Ja. Jeg også.
Nei, jeg er mer enn sulten.
-Potetgull, ikke sant? -Ja.
Potetgull.
Og som om det ikke kunne blitt verre...
Jeg er nå tom for is.
Så vi fylte glassene med varm drikke.
Og næret av det, potetgull, og noen vemodige minner
seilte vi videre.
Det blir en lang natt.
Ikke vår første.
Skulle gjerne sagt "ikke vår siste".
Kanskje det er det.
Slutt å si slikt, Richard.
For en jobb dette har vært. For en karriere.
TOLV TIMER SENERE
Hei.
Det var en veldig lang natt.
Jeg er døv.
Men det var noen gode nyheter.
Små blå prikker. Det er oss.
Vi nærmer oss slutten på innsjøen.
Og siden vi nærmet oss kysten,
var vi omringet av våre krokodillevenner.
Som gjorde meldingen fra regissøren vår
på en kamerabåt desto mer alarmerende.
Neil til Hammond. Du har et problem med båten din.
Båten din synker, Hammond.
Faen, du gjør det. Du går ned bak, Hammond.
-Gå til land. -Hva?
Gi gass. Full gass.
Til venstre.
Gjentar.
Til venstre.
Du går helt klart ned.
Ja, motoren min går under.
Rammefart.
Dere reddet Caprien.
Beklager, hørte det først nå grunnet motorstøyen.
Hva skjedde?
Båten hans... Hvis du ser... Den sank helt klart bak.
Pongtongene bak var helt under vann.
Ikke prøv å komme inn hit.
For jeg kom over sanden. Jeg dundret rett over
grunnen for å komme hit.
James og jeg ankom kysten et annet sted.
Det er en rampe der.
Og da vi alle hadde gått av...
Jeg har helt klart ankommet.
...kalte jeg inn til et nytt kartmøte,
for i løpet av natten fikk jeg en god idé.
-Vi har krysset Kariba. -Jepp.
Når vi når grensen og krysser den,
har vi kjørt over hele Zimbabwe, som var det vi planla.
-Ja. -Og vi har fullført programmet.
Bra jobbet, i våre tre usannsynlige biler.
Men på den andre siden av grensen er Botswana.
Så hvis du bare snur kartet, som jeg har lært å gjøre...
-Bra jobbet. God teknikk. -Ja.
Dette er Makgadikgadi, ikke sant? Saltslette.
Og der er Kubu-øya, og det var der vi begynte.
Det var der vi hadde vår første spesial for 17 år siden.
Vi har alltid sagt
at dette er vårt favorittsted av alle steder vi har vært.
-Og det er der baobabtrærne er. -Ja.
Jeg vil avslutte der.
Ja, det stemmer.
Og det er bare
-200 km eller så. -Ok. Ja.
Jeg er med.
Så vi avslutter programmet her.
Og vi avslutter The Grand Tour... der oppe.
Det er en strålende idé.
Det passer.
Vi var enige om vår nye plan, satte kursen mot grensen
og følte oss ganske bra.
NYANGA NASJONALPARK GRENSEOVERGANG - BOTSWANA
Dette er nydelig, seere. Vi er tilbake på ordentlig asfalt.
Sola er ikke over hodet mitt ennå, så rattet har ikke blitt varmet opp.
Jeg elsker dette øyeblikket.
Bagasjerommet!
Men noen kilometer senere ble det brått slutt på moroa.
Jøss.
Herregud. Dette blir et hullhelvete.
Å nei! Jeg tror ikke dekkene overlevde den.
Hullene, som var nesten så ille som dem i England,
var ikke gode nyheter for den skjøreste bilen her.
Faen.
For første gang begynner jeg å lure på
om denne bilen klarer seg.
Og om den når fram.
Pokker!
Det er noe veldig galt med bakakselen.
Det høres ut som en pose bestikk.
Jeg tror jeg bør ta en titt
for å forsikre meg om at bakakselen ikke faller av.
Nyhetene fra undersiden av bilen min var ikke gode.
Ja.
Sånn. Det er én støtdemper.
Den er ikke koblet i den enden.
-Jeg ser problemet. -Så det er...
Når akselen går ut...
-Jepp. -...gikk den opp,
slo hull i karosseriet.
-Har du faktisk laget hull? -Ja.
Så jeg må fortsette uten den.
Den unge fyren sier at om det var ham,
ville han kjøpt 2.8 Injection,
ikke 3L GXL.
-Er det... Gjør han? -Ja.
Han sier den har en mye sterkere aksel.
Irriterende nok måtte den andre støtdemperen også bort.
Går den?
Så du har bare bladfjærer?
-Ja. -Akkurat slik som
-middelalderens oksekjerrer. -Ja.
Men for Jeremy og meg var det mye mer underholdende
enn en middelaldersk oksekjerre.
Vi vil krasje!
Men hvis du vil vite hva en støtdemper gjør,
hindrer den biler i å gjøre det.
Ja, jeg er fortsatt i den.
Storbritannias utøver i bil-trampoline:
Richard Hammond fra Ross-on-Wye.
Dessverre ble det snart slutt på Ford-hoppeball-underholdningen,
for Zimbabwe hadde forandret seg igjen,
og vi kunne ikke lenger se den.
Herregud.
Jeg får ikke puste.
Så alt er nå dekket av et tynt lag av kullstøv.
For vi er i et kullgruve-område.
Det er derfor alle trærne og alt er svart.
Kom igjen.
Hvis det er slik helt til grensen, herregud.
Så, etter det kvelende støvet
fikk jeg øye på noe som kunne være redningen vår.
Veien er uutholdelig. Er dere ikke enige?
Ganske ille. Ikke den beste.
Men siden vi gikk av båtene i morges...
-Ja. -...har jeg blitt ristet i stykker.
Bilen min går i stykker.
Det er en spesielt ubehagelig type støv også.
Og jeg ser på dette.
-Hva? -Den er ikke humpete, hva?
Nei, en jernbane.
Hvorfor konverterer vi ikke bilene så de går på jernbaneskinner?
Vi har gjort det før.
-Ja. -Vi har gjort det før.
Hvilke andre karer kan si med erfaring
-at det er mulig? Har gjort det. -Ja.
Vi må sjekke med togtidene.
Den slags er veldig viktig.
Vi må også finne et verksted hvor vi kan gjøre modifikasjonene
-som kreves på bilene. -Trenger en stor by
og mye maskiner.
Ikke langt til Victoriafallene.
Ikke en av våre.
Glimrende!
Fortsett. De er ganske fornøyde uansett.
Så du kalte noen lokale "treskaller".
-Sa bare "jævla tosk". -Ja.
De kommer for å banke deg.
Nei da.
-Hallo! Står til? -Hei, alle sammen.
-Hei. -Vi er i veien.
Dere... Tradisjonell engelsk hilsen.
Det er greit. Det er hjemmet deres.
-Står til? -Hyggelig å se dere.
-Hyggelig å hilse på. -Hei.
Da Kofi Clarkson hadde fikset de diplomatiske relasjonene...
...dro vi av gårde på vår omvei til Victoriafallene.
VICTORIAFALLENE
Og nå...
...brenner alt.
Herregud, alt brenner faktisk.
Jøye meg.
Vi har visst noen hindringer i dag?
Da vi nådde Victoriafallene,
begynte vi å tenke på overnattingsmuligheter.
Og siden den gniene Mr. Wilman ikke var med oss...
VELKOMMEN TIL VICTORIA FALLS HOTELL
REGISTRERT HOTELL
VERDENS LEDENDE HOTELLER
-God ettermiddag. -Takk.
Kan vi få tre suiter?
Om dere kan sende opp skredderen, ville det vært flott.
Det er det Bond alltid sier.
Så, etter at vi hadde vasket kullstøvet ut av ørene,
fant vi et verksted... og på med på musikken.
Et par dager senere var jobben ferdig,
og vi møttes i den lokale jernbanegården for å sammenligne innretningene våre.
Overraskende enkel jobb.
Jeg har satt forhjulene i en slags fôrtrau
som har små jernbanehjul under. Ok?
Bak driver bakhjulene den typen beltesystem
som så driver jernbanehjulene.
Det er enkelt og elegant.
I motsetning til det.
La meg gå gjennom dette. Min er innfløkt.
Dere er nok ikke interessert,
men jeg baserte det på diesel-hydrauliske lokomotiver fra vestlige England.
Det er hydraulisk drift. Motoren driver bare en pumpe,
som lader en hydraulisk akkumulator, som driver hjulene
og gir et voldsomt dreiemoment når den står stille fra null omdreininger.
-Hvordan fungerer den? -Vent litt.
-Slik. -Jeg forsto ikke.
James, hva i helvete er det?
Jeg advarte dere.
Herregud, det er en hel... Hva er det?
Det er en hydraulisk pumpe.
Dette er hydraulisk akkumulator. Dette er rør.
Det er målere som advarer om trykk.
Advarer om trykk?
Hvordan ser du dem når du kjører?
-Hvis de stemmer ved start. -Så sant du...
Du har en andrepilot som er sjiraff.
Poenget med det hydrauliske systemet er overføringen.
De er slik de bygger lokomotiv. Så dette er velprøvd teknologi.
Ser ikke ut som lokomotiv.
-Ser ut som en Triumph Stag. -Jo. Hvis du tok...
Som en Triumph Stag på et bilopphuggeri.
Ser Flying Scotsman, Mallard.
-Ja -Ikke hydrauliske lokomotiv,
-men damp. -Åpne dem. Virkelig?
-Nei. -Nei.
Ditt ser enklere ut enn mitt.
Du trenger ikke gå bort dit. Står på valser.
Bakhjul får valser til å gå. Valser får hjul til å gå.
-Ferdig. -Så det er en rullende vei.
Ja, som en tredemølle.
James, Hammond og jeg har bevist at det er enkle måter å gjøre dette på.
Men dere må manipulere kløtsjen, gassen, bremsepedalen.
-Alt jeg trenger... -Nesten som å kjøre en bil.
Det er ikke en bil, men et lokomotiv.
Jeg trenger bare å stille inn motoromdreininger
og så bevege spaken frem og tilbake,
det som gjorde tidlige lokomotiv så appellerende for folk
som vokste opp med damp.
-Skal vi? Jeg er spent. -De vil savne meg
-om noen få dager. -Hør her...
Vi gikk om bord på togene,
klare for avgang.
Det hydrauliske trykket øker.
Toget går nå fra plattform én i Montecarlo Express,
direkte til Botswana.
Da kjører vi.
Jeg kjører!
Og det fungerer.
Ja. Vi er i gang.
Hva?
Nei, jeg er ikke det.
Det lager autentiske toglyder. Hørte du den lille gu-tung, gu-tung?
Herregud!
-Jeg har sporet av. -Kjære vene.
Jeg må rygge for å se hva problemet er.
Ja. Montecarlo Express går framover og bakover. Se på det.
For en maskin jeg har bygd her.
Dette betydde at både jeg og James hadde sporet av,
men det kunne vært verre.
Å faen.
Så det hjulet går den veien, som får de hjulene til å gå
den andre veien,
som betyr at det går den andre veien enn den veien disse hjulene går.
Ja.
Heldigvis, siden vi ikke egentlig hadde forlatt stasjonen,
var det en teleskoptruck tilgjengelig som hjalp oss med problemene våre.
Jeg skal løfte den opp og snu den rundt
slik at når den går baklengs, vil den gå fram.
Det dette betyr, er at jeg nå har
fire reversgir som får meg til å gå framover.
Ja. Og nå bare...
...få den på sporet.
Ikke noe problem. Alt er under kontroll.
Og da vi alle var tilbake på sporet,
satte vi av sted en gang til.
Er det ikke morsomt? Du gjør én liten feilkalkulasjon,
og så er livet ditt dette.
Selv om Hammond ikke bidro med verdighet til situasjonen,
var dette litt av et øyeblikk.
For vi var nå på Grand Tour
på en av verdens mest ikoniske jernbanelinjer.
Det er utrolig at vi i dag ikke kan bygge en jernbanelinje i Storbritannia
fra London til Manchester,
men for 150 år siden var det noen som sa:
"La oss legge jernbaneskinner fra Cape Town til Kairo,
"11 000 km over Afrikas ryggrad."
Og de sa: "Ja, vi kan gjøre det."
Og så var det noen som sa:
"Det er en svær kløft i veien." De sa:
"Det gjør ikke noe. Vi gjør som følger.
"Vi bygger en bru i Darlington,
"frakter den ut hit, setter den sammen, og den passer." Og den gjorde det.
Og her er den.
Herregud.
Kjører en Lancia Montecarlo...
...på Victoria Falls Bridge.
Vi er 128 meter over kløften.
La oss bare ta et øyeblikk.
Jeg vil helt klart savne å gjøre denne typen ting.
Etter å ha krysset av dette uventede "ting jeg vil gjøre"-øyeblikket...
...fortsatte vi med tankene fokusert på målet.
Så hvis vi kan bruke jernbanen nå
til å komme oss forbi den typen kullgruve-område,
ja,
da er det en home-run.
Jeg tok Orientekspressen med kona mi, Mindy.
Vi hadde det strålende.
Veldig likt.
Mer komfortabelt enn veiene, ikke sant?
Og for første gang
har jeg kunnet se omgivelsene
og ikke bare veien foran meg.
Ja. Jeg ser på utsikten idet den trekker seg tilbake.
Kan vi kalle deg Den desorienterte ekspressen?
Mens vi snakket, hadde jeg bare én liten bekymring.
Jeg har blitt forsikret om at ingen tog kommer i andre retningen.
Men hva om det gjør det?
Det er en av de tankene du ikke får ut av hodet
når du er på en enkel jernbanelinje.
Og så dukket enda en bekymring opp.
Jeg har en advarsel om høy temperatur.
Jeg tror ikke motoren kjøles ned slik den burde, av en eller annen grunn.
Kan det være det at jeg har konvertert bilen til et tog?
Løsningen min var å løfte panseret og påkalle mine gamle venner:
fart og kraft.
Indikerte 65 km/t.
Det er ikke 65 km/t, men det er det det står.
Luftstrømmen er fin i denne farten. Veldig fin.
Høyrebeinet mitt blir numment.
Midt på ettermiddagen
var vi sikre på at vi hadde oppnådd noe.
Jeg antar vi er forbi slutten på den støvete veien
-med de røffe greiene. -Jeg tror det.
Vi er helt klart forbi kullgruva.
Derfor stoppet vi ved en planovergang
for gjøre en jobb vi hadde unngått å tenke på.
Hvordan får vi dem av?
Jeg antar det møtende godstoget kan gjøre jobben for deg.
Men først må du
-bruke skiftenøkkelen... -Du må få låsene av.
Jeg kan ikke bruke skiftenøkkel.
-Løsne hjulmutterne. -Hvorfor kan du ikke det?
Fordi det er en sjarlatans redskap.
-Hva? Du mener ikke sjarlatan? -Jo.
Du mener en som har ett verktøy istedenfor 300?
-Løsne hjulmutterne først. -Hva snakker du om?
Hva er det?
Det er en hjulmutter.
Skiftenøkkelen er for stor.
-Kommer ikke inn. -Vi trenger ikke
havne på samme gamlehjem, vel?
Nei.
Hvis det ikke er obligatorisk etter dette.
Han sa han sletter numrene våre så snart vi er ferdige.
"Ja, og vi er ferdige, slett." Nå er de borte.
Herregud.
Enkelt. Ved siden av hverandre.
-Stopp. -Verdens minste...
-Og største... -Stopp.
Det er også sant.
-Det er sant. -Ikke en løgn.
-Jeg har en idé. -Herregud.
Vi får opp et bilde nå der det står "15 minutter senere"...
Jepp.
...får produksjonsfolk til å få dem av,
-så... -Ser det ut som det var oss.
Som om vi har gjort det.
Så legger vi til en stemme:
"Snart var bilene av jernbaneskinnene."
15 MINUTTER SENERE
Snart var bilene av jernbaneskinnene.
Og siden grensen til Botswana var rundt 60 km unna,
hadde vi nesten fullført oppdraget vårt.
Og det hadde vi tre små helter å takke for.
Det forbløffer meg at Ford Caprien fortsatt går.
Men jeg er mer forbløffet over Stagen og Montecarloen,
for nesten alle som vet noe om biler, ville si:
"Det er de to mest upålitelige bilene som er laget."
Og her kjemper de seg videre.
Og vi sparte virkelig det beste til slutt.
STEDER VI HAR VÆRT
For Zimbabwe har vært den perfekte bakgrunnen
for vårt siste motoreventyr.
Utrolige biler. Utrolige biler
har overlevd dette utrolige landet.
Sånn ja.
Triumph Stag.
Overoppheting, du liksom!
Bra jobbet, Lancia!
Jeg ser faktisk tollstasjonen.
Fantastiske lille bil. Du har klart det.
Du har klart det.
Før vi gikk til kontrollstasjonen, stoppet vi for å tenke over øyeblikket.
Vi har krysset Zimbabwe...
-...og man ser det ikke. -Nei, ikke ut ifra...
Brukte dere disse bilene?
Ja, nettopp.
-Jeg vil gjerne beholde denne. -Ja.
Ville vært herlig å beholde den.
Trenger bare tre kofferter å ha dem i.
Jeg tror denne kan restaureres. Bare...
Jeg tror min kan det. Den må demonteres helt.
Men vi må kjøre på, for vi har fullført programmet.
-Nå må vi fullføre serien. -Hele greia.
Så...
Hva er det?
-Hva? -Vi har et lite problem.
-Hva da? -Det er sølv.
-Å ja. -Vi må krysse grensen.
-Sølvet. -Vi har alt det sølvet.
Hvis vi passerer med det, er det smugling.
Det er det.
-Skal vi fjerne det? -Nei.
-Det ville vært... -Det er vårt.
-Det går ikke. -Kan ikke styre.
-Du ville ikke hatt nedoverkraft. -Ja.
Så hva skal vi gjøre?
-Ta det med stil? -Med stil.
-Slappe av. -Det er måten å gjøre det på.
Bra jobb.
TOLL DOUANE
Hallo.
Står til?
Veldig bra. Står til?
Har du noe å fortolle?
Nei.
TOLL
Kan du komme ut?
Ja.
Han prøver å virke normal.
Kan du hjelpe oss å åpne panseret?
Ikke gå på baksiden av bilen hans.
Greit.
Greit, takk for samarbeidsviljen.
Du kan passere.
Tusen takk.
Takk.
VELKOMMEN TIL BOTSWANA PANDAMATENGA
Ja!
Jeg skal bare gjøre det som om jeg er en rolig,
lavmælt,
ulykkelig fyr. Jeg er ikke...
Ikke mitt lykkelige jeg. Jeg overdriver.
STOPP
-God dag. -God dag.
-Står til? -Bare bra. Takk.
Du har nådd Pandamatenga
grensekontroll til Botswana.
Hva?
Dette er Pandamatenga...
Å ja.
...grensekontroll til Botswana.
Ja.
Har du noe å fortolle?
Nei.
Kan du åpne bagasjerommet?
-Kan du bli med oss? -Jepp.
Det er ikke så lovende.
-Tusen takk. -Bare hyggelig. Takk.
Ha det fint i Botswana.
Og hygg deg.
-Det skal jeg. -Takk.
Ja, jeg fikset det.
Kan du komme og åpne panseret?
Dette er den opprinnelige Stag-motoren,
ikke den transplanterte Rover-versjonen.
Åpne døra for meg.
Det er ganske mange tomme bokser.
Greit.
Du kan lukke døra.
Takk.
Å faen! Rattet er varmt.
Rattet er varmt. Ikke få oppmerksomheten mot det.
Takk.
Takk skal du ha.
Knestyring.
Vi tre smuglere var nå på vår siste kjøretur sammen.
På vei mot vårt favorittsted...
...i verden.
KUBU-ØYA
Vi har reist mange tusen kilometer
og hatt mange tusen eventyr.
Og vi skal ende opp akkurat der vi begynte.
Hadde aldri trodd
at det vi gjør sammen, skulle...
Skulle gå slik det gikk.
Jeg var begeistret da jeg fikk jobben for så lenge siden.
Veldig begeistret.
Men hadde aldri trodd det skulle vokse og bli
et karriere-og livsdefinerende eventyr, og til tider
nesten karriere- og livsavsluttende eventyr.
Skal ikke late som det ikke blir trist
å avslutte dette.
For det er det.
Tjueto år,
mer enn en tredel av livet mitt.
Dette vil påvirke meg på ganske små måter.
Det er en grønn bag.
Jeg har en grønn bag jeg har brukt siden den første spesialen i Botswana.
Alltid brukt i spesialer,
men aldri tatt den med andre steder.
Så hva gjør jeg med den grønne bagen?
En dag vil jeg komme over den i det skapet der vi har vesker,
og jeg vil tenke: "Å ja."
Det kommer tilbake.
Uansett, jeg håper
vi har gitt dere litt lykke.
Mange kilometer senere stoppet Hammonds bil igjen.
Bilen min starter ikke.
Og selv om dette var vår aller siste kjøretur,
følte vi oss forpliktet til å reagere på vanlig vis.
Vi skal overlate deg til ulvene.
Og idet asfaltoverflaten nærmet seg slutten...
...ville jeg dundre på med min heftige lille twin-cam en siste gang.
Vi er omsider på vei gjennom bushen til Makgadikgadi.
Sandveier. Jeg husker dem. Herregud, de var så bra.
Så behagelige.
Hva faen?
Det er ikke sant.
Det var som faen!
Det er bilen min.
Bilen min fra den første spesialen.
Det er en... Det kan ikke være James' Merc.
Det er ikke til å tro.
LI KAFÉ
Liten bit kafé.
Det er utrolig. Jeg er... litt...
...overveldet.
Vent litt. Dørene var av. Nei. Var de? Ja.
Noen har funnet dørene
som vi tok av for å krysse Makgadikgadi.
Hva skjer?
Du vil ikke tro dette.
Jøss, er det?
Det er bilen min!
Det er min gamle Lancia.
-Er det Mercedesen? -Jeg tror det er Mercedesen din.
Jeg vet det om det er min fordi
jeg har en femgirs girspake på en firegirs boks.
Herregud, det er det!
Jeg er helt... Hjertet mitt tar helt av.
Se. Merket er borte, som jeg tok som suvenir.
-Suvenir? -Ja.
Vet du hva jeg har beholdt som suvenir på hver eneste spesial?
Hver eneste spesial har jeg tatt den med meg.
-Ja. -Jeg har den med meg nå. Vent.
Hvor er den?
Den er i kofferten min. Alltid i kofferten min.
Beklager, dere.
Det var min suvenir.
La oss stikke den inn.
Jeg tok den herfra.
Sånn ja.
Den har fått øyet sitt.
Men noen fant... De må ha samme dører.
Noen fant dem og satte dem på.
Jeg husker at vi måtte lette på vekten.
Jeg tror vi etterlot dørene hos den fyren.
-Noah. Bushmekanikeren. -Det stemmer.
Jeg lurer på om Noah fant bilene
-og satte dørene på igjen. -Sannsynligvis.
Ok.
Utrolig.
DEN SISTE DAGEN
Etter å ha tilbrakt natten i en luksusleir
møttes vi til frokost med tankene fokusert
på samme ting.
-Har dere hørt noe fra Amazon? -Ja. Jeg fikk en e-post.
Gjorde du?
De vil ha laptopene tilbake.
Så ingen feit sjekk, ingen kontrakt, ingen brev som ber oss om å fortsette.
Nei, jeg fikk ingenting.
Så dette er virkelig vår siste frokost?
Ja.
Det var det.
Har du sett dette, Hammond?
Du fikk en stopp i går,
vi kjørte av gårde...
Vent, er det...
Bilene fra da vi var her sist? Seriøst?
Ja. De sto bare langs veien.
-Den samme. -Har de vært her
helt siden vi kjørte tilbake?
Mercedesen hadde samme lukt.
Og apropos det,
vi har den siste etappen i dag.
En kort reise til Kubu-øya,
over saltslettene,
hva med å gjøre det
med McKennedy-Caddy-stil?
Her har vi det.
Det var slik vi gjorde det sist.
Ingen dører.
For en måte å avslutte The Grand Tour på. For et sted!
Der har vi den.
Kubu-øya.
Herregud. Tror det er den.
Det er den.
Der er treet vårt.
Det gjenstår bare for meg å si
mange, mange takk for at dere så på.
Takk.
Det betyr mye.
Og...
Det var det.
Er vi klare?
Jeg vet ærlig talt ikke.
-Han er på. -På skiftetraktoren.
En trebeint gammel mann gikk forbi.
Lekker muligens litt.
For en idiot.
Det må ha vært 30 eller 40 mennesker i rommet da politiet ankom.
Jeg skulle...
Clarkson!
Sidelengs i lin!
Pokker.
Flytt dere. Jeg er med i et løp.
-La oss synge en sang. -Nei.
-Ingen verdighet i det, hva? -Nei.
Ok. Tida er inne for...
Ingen har sagt det i et bilprogram...
...å redde verden.
Vi trenger ikke havne på samme gamlehjem, vel?
Nei.
Tekst: Marius Theil
Kreativ leder Heidi Rabbevåg