Haide! Nu.
Nu.
Trebuie să fie... Ce-i asta?
CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS 1981
Nu... Unde...
La naiba! De ce nu e nimic la locul lui când îmi trebuie...
- L-ai văzut acolo? - Nu.
Caut de zece minute. Tu stăteai acolo?
- Credeam că vrei un pix. - De ce să vreau un pix?
Cauți mai mereu un pix când îți vine o idee.
Tu iei notițe.
Nu tot ce ți se întâmplă e din vina cuiva.
Bine. Să-mi notez asta cu un pix?
- Tu... - Îmi amintesc unde rămăsesem.
Ar trebui să mă rad. Ei i-ar plăcea la nebunie.
Țin minte mereu unde rămân. Rețin gânduri complexe în minte.
De asta NASA mă tot roagă să mă mut în Florida.
Sună telefonul la 4:00, pentru că atunci termină ea munca.
Nu contează că trebuie să fiu la laborator la 8:00. E atât de...
Și totul trebuie să fie... În plus, mai e și toată...
- Termină gândul. - Ce?
Lucrezi la terminarea gândurilor.
- Le termin. - În mintea ta, da, dar când vorbești...
M-am săturat să fiu criticată de tine. De ea.
Nu e vina mea că toți sunt mai lenți decât mine. Mereu a fost așa.
Singura persoană cu care puteam vorbi era bunicul.
- Stai acolo? - Credeam că stăm pe canapea.
- Lucrăm la probleme de proximitate. - Desigur. Scuze.
Tu ai stabilit programul. Eu voiam doar Clonazepam.
Am luat o decizie. Bine?
- Nu vreau breton. - Nu trebuie...
Cine sună la ora 4:00?
Lucrez la doctorat. E important.
Nu știe că Reno și Boston nu sunt pe același fus orar?
- Ce scrii? - N-ai cum să înțelegi.
Fă-mă să înțeleg.
Secvențierea cinetică moleculară? Asta ai vrea să înțelegi?
- Credeam că e vorba de mama ta. - Nu totul se învârte în jurul...
Încerc să-mi dau seama cum să folosesc mutațiile ADN
ca să schimb traiectoria bolii și să îl rearanjez
ca să putem controla procesul în care... Stai puțin.
Bine, am reușit.
- Da? Ești sigură? - Vrei să-mi verifici munca?
Nu. Te cred. Vreau să spun...
Dumnezeule! Esther, e uimitor!
Ce ai făcut chiar aici, în biroul meu,
e o realizare monumentală.
Da? Ei bine, spune-i mamei mele!
Cum naiba m-am lăsat convinsă să folosesc cearșaf de pătură?
- Biroul lui Susie nu-știu-cum. - Susie. Ce bine! Credeam că nu ești.
- Cine e? - Rose. Miriam se simte foarte rău.
Ce? Nu. Îi vine abia pe 14. Am notat pe calendar.
Nu e asta. A venit acasă târziu azi-noapte, practic înghețată.
- Ce căuta afară pe viscol? - Speram să-mi spui tu.
- E fiica ta. Tu stai cu ea. - E clienta ta. Nu e niciodată acasă.
Nu eu trebuie să o învăț despre zăpadă. Asta e clar treaba ta.
Nu contează a cui e vina. S-a întors acasă înghețată.
Haina ei era din lână, a intrat la apă pe ea.
A trebuit să împrumutăm foarfeca de grădină ca să o tăiem de pe ea.
Am pus-o în duș, apoi în pat. A venit doctorul. Are hipotermie.
- Dumnezeule! - E atât de agitată, că nu poate dormi.
Stă acolo și spune aiureli. Trebuie să vii să ne traduci.
Tu vorbești pe limba ei și cunoști tot jargonul din showbiz.
- Bine. Da, vin imediat. - Bine.
Când ajungi aici, să nu pomenești de degetele de la picioare.
- S-ar putea să piardă unul sau două. - O să-și piardă degetele?
Sperăm că pe cel din mijloc, stângul. Va putea merge normal.
Și îi va fi mai ușor să poarte pantofi strâmți, deci e și o parte bună.
- Ajungi repede? - Da. Pa.
E cineva? Am venit.
- Susie? Era încuiat. Cum ai intrat? - Da.
- Încă mai am cheia. - De ce?
Nu știu. E pe brelocul meu. Am uitat s-o scot.
- Bine că ai ajuns! - A intrat singură.
- Cum se simte? - Încă vorbește aiurea.
- A păstrat cheia. - Și ce?
Hei, Miriam, ce-i cu ea, repede!
Nicio îmbunătățire. Vorbește păsărească. Cuvinte aiurea, sunete ciudate.
Poate vorbește Be-Bop.
Îmi amintesc că s-a dus la Carnegie Hall, la spectacolul lui Lenny.
Măcar începem să avem informații. Carnegie Hall.
Deci nu și-a pierdut mințile și a mers prin zăpadă pentru că e drăguț.
Asta era teoria mea.
- Abe, Dumnezeule! Cămașa ta. - Așa e de la curățătorie.
- Pune-ți altă cămașă. Avem o criză. - Toate sunt așa.
Văd ce pot să aflu.
Despre cămașă? Căci nu e important asta acum.
Miriam? Sunt eu, Susie.
S-a dus.
- Ce s-a dus? - Fereastra.
- Fereastra s-a dus? - Deschisă.
- Fereastra s-a dus deschisă? - Se închide. O ușă se închide.
- Nu se închide nimic. - Brânză și biscuiți.
- Tony Bennett... - Ce-i cu el?
M-am culcat cu el.
Te-ai culcat cu el? Când naiba te-ai întâlnit cu el?
S-a dus la călărie.
- Cine? - Ia-mi pălărie.
Încerci să faci rime?
Miriam?
A făcut sex cu Tony Bennett.
- Ce? - Vrea brânză și biscuiți.
I-am cumpărat Manchego, dar n-a vrut să mănânce.
De unde îl cunoaște pe Tony Bennett?
- A zis ceva de o pălărie? - Când nu vorbește ea de pălării?
Ceva despre o fereastră, o ușă. Astea nu ajută.
- M-am gândit că o calmează. - Zelda, ce miroase a boașe de măgar?
Supă poloneză, din cap de pește. Alungă spiritele rele. Îți face și părul frumos.
Când termini de scăzut valoarea caselor vecinilor, fă niște cafea tare.
O să dureze ceva.
Miriam.
Miriam, încearcă să te concentrezi. Ce s-a întâmplat aseară?
- Era frig. Viscol. - Da, e frig pe viscol.
Am mers mult pe jos.
- Deci ai mers prin frig? - Mi-a înghețat parterul.
Ce?
- Mi-a înghețat parterul. - A înghețat parterul? Există așa ceva?
Degetele de la picioare. O să le pierd.
Vorbești mult de degete, dar parterul înghețat e cel mai important.
Sunt sigură că degetele tale sunt în perfectă... Măiculiță!
- Arată rău? - Nu.
Ca să nu leșini, trebuie să pui capul între genunchi, nu?
Susie, spune-mi!
Dumnezeule! Cum naiba arată parterul tău?
- Ce bine! - Susie?
Susie?
- Ai aflat ceva? - Să-l chemăm înapoi pe doctor?
Sunt scumpe vizitele la domiciliu, deci dacă putem evita...
Am văzut degetul.
- Ți-am spus de deget. - Nu.
Nu, Rose. Nu mi-ai spus de acel deget.
Mi-ai spus de un deget înghețat drăguț, roz ca un heruvim.
Nu m-ai pregătit pentru oroarea de acolo.
- Exagerezi. - E negru. Degetul ei e negru, Rose.
Nu exagerez. Chestia aia e moartă.
Parcă ar fi fost la război. Unul de demult. Las-o baltă.
Bine. Mă duc acolo din nou.
Nu mai pot să-mi șterg din memorie degetul ăla, Rose. Înțelegi?
Cred că nu mai pot nici să închid ochii vreodată.
Te simți mai bine? Vrei să te ridici? Să te miști?
Copiii tăi se uită la televizor. Vrei să-i vezi?
Copiii pot să se ducă naibii.
Copiii pot să se ducă naibii, așa a spus.
- Poftim? - Ba nu pot!
- Ce urât vorbește! - Nu știu ce să fac mai departe.
Știi ce ar ajuta?
- Ce? - Dacă ne-ai da cheia înapoi.
Cu siguranță nu strică.
Susie.
- Susie. - Ce?
- Te-ai trezit. Cum te simți? - Bine, așa cred.
Am spus despre copii că se pot duce naibii?
Dacă te face să te simți mai bine, cel mic n-a auzit.
- Bine. - Vrei să-mi spui ce s-a întâmplat?
Nu prea multe. Eram la Carnegie Hall. Era viscol.
N-am găsit taxi, așa că am început să merg pe jos...
Crezi că poți să iei înapoi numărul pentru Bennett?
- Nu se mai poate. - Ești sigură?
- Da, sunt sigură. - Poate al doilea candidat n-a răspuns.
Al doilea candidat se pregătește de spectacol deja.
Eu și manifestul meu tâmpit.
„Vreau să fiu cap de afiș. Nu vreau în deschidere pentru nimeni.”
Ce idioțenie!
N-a fost chiar idioțenie. Să poți spune ce vrei să spui? Asta e ceva deștept.
Poate că nu am calitățile necesare.
Poate că nu sunt așa de tare cum credeam. Uită-te la mine.
După 20 cm de zăpadă, devin ca mama. În pat, pastile cu pumnul, lumânări.
Pun pariu că am cristale sub pernă.
Da, am cristale sub pernă. Trei.
Nu. Haide! Gândește-te la ceva fericit! La pantofi.
Degetul meu! Voi pierde un deget!
Nu te gândi la pantofi. Fără pantofi. Pălării. Îți plac pălăriile.
Pălăria mea! Îmi plăcea pălăria aia.
Ascultă-mă! Mâine asta va fi o schiță amuzantă în numărul tău.
Îmi pare rău, Susie. Doamne, ce proastă sunt! Aveam un plan.
Apoi m-am abătut de la el. Am încercat să fac totul singură.
Nu ar fi trebuit să fac asta. Tu ești singura persoană care mă înțelege.
Tu ești persoana care m-a adus aici, peste tot.
Promit că o să am încredere în cea mai importantă persoană din viața mea,
mereu.
- Șase luni. - Ce?
Trebuie s-o fac vedetă în șase luni. Are fața aia de care mi-a zis Harry.
A regretat că n-a știut ce însemna, apoi a fost prea târziu.
Fața aia înseamnă că va renunța. Ea n-o să renunțe.
Am ajuns prea departe. Și Mike e cheia.
- Cine e Mike? - Trebuie să plec.
- Bine, încă ceva. - Nu-ți dau cheia, Abe, ce dracu'!
Minunata Doamnă Maisel
Ziua Recunoștinței e în câteva zile.
Mâine? Serios? De ce sunt încă în oraș?
Da, Ziua Recunoștinței, oameni buni. O zi cu mâncare și familie.
O zi în care te uiți la socrul tău,
care speră că fiicei lui o să-i vină mintea la cap,
apoi la soacra ta, care speră că fiicei ei îi va veni mintea la cap,
apoi la soția ta, care speră că-i va veni mintea la cap.
- Soției tale i-a venit mintea la cap? - Destul de mult, de fapt.
Să te însori mereu cu o femeie deșteaptă. O să te părăsească până la urmă.
Tradiția mea preferată de Ziua Recunoștinței
este să stau în sufragerie și să privesc personaje de desene animate umflate
plutind fără să spună nimic.
Când bunicii mei sunt gata să intre, ne uităm la ce a pregătit Macy.
Îmi place parada de Ziua Recunoștinței de la Macy.
Îți arată care e poziția ta în ierarhia showbizului.
The Gordon Ford Show are cel mai bun public de studio din branșă.
Scuze. Entuziasmul vostru pălește în comparație cu orice grup de copii
când un Mighty Mouse de 3,5 m plutește deasupra capului. Ca un Elvis cu coadă.
O altă tradiție care îmi place e să stăm la masă,
iar bunica ne reamintește că ăsta ar putea fi ultimul ei an.
Și noi spunem: „Știm, bunico, știm.”
Dar toți mâncăm umplutura mătușii Rosie și nu ne plângem.
Avem o emisiune grozavă în seara aceasta. Rămâneți cu noi.
- Nu încalc proprietatea nimănui. - Nu?
Sunt turistă, prima oară aici, și m-am rătăcit.
- Căutam Grădina Botanică Brooklyn. - Toată lumea ne confundă.
Sunt manager. Reprezint talente, sunt importantă.
Cum te cheamă? Willie? Noi doi o să fim cei mai buni prieteni.
Vei vorbi la nunta mea.
Urăsc nunțile. Liftul e destinația ta.
Cred că poliția își dă palme că te-a refuzat.
- Hedy, nu! - Am zis: „Asta nu e scrumieră.
„E o vază franțuzească din barbotină, din secolul al XIX-lea!”
Trebuie să râzi. Altfel, prostia oamenilor o să te facă să plângi.
Zelda, miroase a fiert.
- Ba nu. - Ar trebui să fiarbă la foc mic.
- Fierbe la foc mic. - Știi care e diferența?
Știu.
Când fierbe, se fac bule rapid. La foc mic, se fac încet.
Știe ce înseamnă foc mic, Shirley.
Sare, Zelda. Ce, sarea e aur la tine în țară? Pune cu pumnul.
Babă băgăreață.
Păgână zgârcită.
- Luptați cinstit! - Florile mele au sosit moarte.
- Ce? - Cred că au încurcat comanda.
- Ce facem? - N-o să avem flori.
Nu putem să nu avem flori. E Ziua Recunoștinței.
Lumii îi pasă doar de flori de Ziua Recunoștinței. O să văd eu ce fac.
Miroase curcanul. Jur că l-a mirosit. Rose, uită-te la el cum miroase.
Am foarfece aici.
Dacă spui ceva, o să se uite direct la tine.
- Încearcă, Midge. Spune ceva. - Instalatorii au o zi aglomerată mâine.
- Uite! S-a întors! Shirley, s-a întors! - Astrid! Ăsta e un aragaz!
Nu flutura un copil peste aragaz decât dacă-l înveți la oliță.
- Scoate copilul. - Iau eu copilul, dră Astrid.
- Haide. - E foarte atent.
Și treaz. Mereu e treaz. Nu doarme niciodată.
Ai spus că ai învățat un copil să facă la oliță cu un aragaz?
Îi încălzește fundul. Îi amintește la ce servește.
Pe Joely l-am învățat într-o oră și jumătate.
Cât de des plângeți voi?
- Unde stau eu? - Nu stai lângă mama?
Am mutat cartonașele.
Ar fi drăguț dacă ar sta copiii la masa adulților. Așa, Chaim nu e stânjenit.
Rose, acolo. Noah, acolo. Moishe, Shirley, acolo și acolo.
Abe, Midge și Joel, la masa copiilor.
- Dar eu sunt adult. - Mă duc la masa copiilor.
E prima Zi a Recunoștinței a lui Chaim. Nu-l poți abandona.
Tati se prostește. Nu-ți fie frică.
- Îmi pare rău, tată. - Doarme. Nu-i pasă.
- Eu cred că da. - Bine, dar nu prea gândești.
Tată, stai cu noi!
Am mai adus niște sare, în caz că mâncarea nu e asezonată.
- Joel, vreau eu să stau acolo. - De ce?
Pentru că eu sunt capul familiei. Ar trebui să stau în fruntea mesei.
- La masa copiilor? - Cât de important e să câștigi?
- Măiculiță! Cine a ucis florile? - Așa au venit.
Și le-ai plătit? Puteam să aduc eu flori moarte gratis.
- Ai grijă! - Scuze. Aș vrea să propun un toast.
- Ce? De acolo? - Da, de aici.
Toastul trebuie ținut de la masa asta.
- Dar... - Îl țin eu.
- Ai noroc, Chaim. - O dată pe an, ne adunăm...
- A arătat cu degetul. - Da?
- Spre tine. - Din nou.
- Arată-l pe tati. - Pentru arătat cu degetul! Să mâncăm.
Noah, ți-am spus ce călătorie am câștigat?
- Serios? - De la banca ei.
- Poftim? - Ai câștigat-o de la banca ta.
Nu știu ce ai spus, dar am câștigat o excursie de la banca mea, la Palm Beach.
Directorul m-a sunat să-mi mulțumească pentru loialitate,
apoi mi-a oferit o călătorie.
- Distractiv! - Poftim?
- Distractiv! - Mă rog.
Mergem în acest weekend.
Și cea mai bună parte e că fiica noastră nu vrea să ne aducă nepoții
la aeroport, să ne conducă.
Foarte dezamăgitor.
Lucrez în acea zi. Cum de pe el îl auzi?
- Poftim? - Avem și noi un anunț.
Îl păstram pentru momentul potrivit. Vrei să spui tu?
- Nu. Spune tu, Moishe. - Eu și Shirley divorțăm.
- Mai trebuie sare la umplutură. - Stai. Ce?
- Nu. De ce? - Ne-am dat seama că nu ne potrivim.
Acum? Acum v-ați dat seama?
Când era să moară, am presupus că se va pensiona. Vorbea de pensionare.
Da, dar când te apropii de moarte, îți dai seama ce scurtă e viața.
N-am făcut nici jumătate din lucrurile pe care mi le-am propus. Mă extind.
Acum suntem kaput. Cum e curcanul? Mai trebuie sare?
Curcanul e delicios, Shirley.
Luăm cina de Ziua Recunoștinței, și ne dai vestea asta?
Stai calm. Totul e bine. Suntem bine. Stăm în aceeași casă. Nicio schimbare.
Punem plexiglas în mijlocul patului ca să nu ne atingem fundurile,
dar să putem vedea dacă celălalt se sufocă în somn.
Încă mai există dragoste.
- Nu puteți să vă împăcați? - Serios?
Tu întrebi, domnișoara Cartonaș roșu din prima?
Nu vorbi așa cu Midge. Trebuie să găsiți o soluție.
În niciun caz.
Am încercat. Am vorbit.
Apoi Moishe mi-a spus ceva ce n-am crezut niciodată că voi auzi de la soțul meu,
și nu mai poate lua vorbele înapoi.
Ca răspuns, Shirley a spus ceva
ce n-am crezut niciodată că vreo ființă, darămite soția mea, îmi poate spune,
și nu-și poate lua vorbele înapoi.
- Sunt de partea mamei. - Ce? De ce?
De ce? Ai făcut infarct. Ar trebui să te pensionezi.
Mulțumesc că ești solidar cu bărbații. Foarte frumos.
Dacă tot dăm vești mari, și tu ai o veste, nu, Joel?
- Da? - Un anunț.
- Ceva ce trebuia să ne spui demult. - Ce anunț?
Nu voiam să vă spun acum, dar...
Ai grijă!
- Ethan, fă schimb cu tati. - Bine.
Nu pot să cred că trebuie... Cum a spus tatăl meu, proaspăt burlac, am noutăți.
E vorba despre iubita mea.
- Ai grijă! - Esther, masa copiilor. Treci!
- Bine. - Scuze. Continuă.
Ne vom căsători.
- Doamne! Da. - Felicitări!
Vom avea un copil.
- Mazel! - Ce? Doamne!
Cine e fata asta? Logodnică?
- O cunoști. - Da?
- Vă știți. - Da?
Ați jucat mahjong.
- Unde? - La spital.
- Ce spital? - Când tata a făcut infarct.
- Am câștigat? - Da. V-ați cunoscut. Ne căsătorim.
Un nepot! Rose, ai auzit? Cum îndrăznești să-mi ascunzi asta?
- El ți-a ascuns, nu eu! - Vrei să fiu nefericită. N-o să fiu.
Voi avea o noră și un nepot,
iar tu o să cazi mort într-o grămadă de haine din colecția de primăvară.
- Cum poți să-mi spui așa ceva? - Astupă-ți urechile.
Îi astup eu urechile.
Bucurați-vă de frumusețea zen și de anonimatul relativ
ale acestei mese cât mai puteți.
Mi-e foame!
Imposibil! Cred că ai mâncat tot curcanul singur.
- Ai mâncat curcanul singur. - Ba nu.
- Bună seara, dnă Chao. - Bună seara, dnă Chao.
Ai grijă!
Pune punga în bucătărie, Ethan.
- Locuiește deja o doamnă aici. - Poftim?
Faceți-mi o favoare. Puteți merge în camera lui tati?
- Ia-mă de mână. - Nu!
- Trebuie să-ți arăt. - Știu unde e.
De ce nu mi-ai spus că vii? Mi-a fost dor de tine.
Nu știam despre copii. Că îi ai.
- Azi, adică. - Nu-i nimic.
Vrei ceva de mâncare? Am o masă întreagă.
Mă mut la Chicago.
Nu reușești deloc să o iei cu ușurelul, nu?
- Scuze. Cum a fost... - A trecut momentul.
Așa e. Scuze.
- Stai jos. - Nu.
Nu vrei să stai jos?
Nu. Trebuie să stau în picioare și să spun ce vreau să spun.
Rezidențiatul meu se va încheia la Chicago. Îmi plac spitalul, oamenii.
Nu știu dacă ai observat, dar nu locuiesc la Chicago.
- Nu mă pot muta acum. - Știu.
- Nu e bun niciun spital din nord-est? - Nu.
- Ai căutat? - Nu.
- N-ar trebui? Că o să avem un copil. - Nu.
- Nu? - Nu...
... n-o să mai avem.
Ce s-a întâmplat? Ești bine? De ce nu m-ai sunat? M-aș fi suit în tren.
Nu s-a întâmplat nimic. Eu doar...
Doar...
că n-o să mai avem un copil.
Nu înțeleg.
Rahat. Înțeleg.
Îmi pare rău.
- O să mă așez. - Toată viața mea am avut un singur scop.
Știai că n-am intenționat niciodată să am o relație serioasă cu nimeni.
- Și chestia asta cu tine a fost... - Tati! Esther iar mă arată cu degetul.
- Vin imediat. - Tati, nu încetează.
Un minut, Ethan! La naiba!
Rahat. Scuze, Ethan.
- Ești supărat. - Nu înțeleg.
Dacă voiai să faci asta, de ce mi-ai spus că ești însărcinată?
Dacă tot nu contez.
- Nu e adevărat. - Evreii pot fi călugări?
- Căci relațiile mele... - Știu, trebuia să mă gândesc mai bine.
Dar nu m-am gândit, pentru că ești...
Tu ești tu. Nu am văzut că se va ajunge aici.
Ar trebui să fii optician. Te-ar ajuta cu vederea.
Nu fi sarcastic, te rog.
Nu trebuie să fiu supărat, sarcastic, nu trebuie să-mi pese.
Nu am spus asta.
Nu pot avea totul, Joel.
Lumea nu funcționează așa.
Dacă voi fi cu adevărat doctor, atunci trebuie doar să fiu doctor.
Te rog să înțelegi.
Chiar vreau să înțelegi.
Bine.
Bine, la dracu'! Înțeleg. Serios. O să fii un doctor grozav.
- Mulțumesc. - Ți-ai luat toate lucrurile?
- Cred că ai lăsat niște lucruri aici. - Doar puloverul ăsta.
Un pulover. Frate, chiar n-am spirit de observație.
Fata nu-și lasă decât un pulover. E un semn important!
- Te rog, Joel. Eu... - Trebuie să mă ocup de copii, Mei.
Chiar îți doresc noroc.
- Îți trimit noua mea adresă. - Sigur. Trimite adresa.
- Pa, Joel. - Pa!
Ești un picior de curcan.
Ești un... Ești două picioare de curcan.
Picior de curcan.
Esther, dacă-l mai arăți cu degetul pe Ethan, o să ți-l mănânce.
Scuzați-mă! Curcanul ăsta e foarte sec.
Mâncarea asta a adus-o cineva de acasă. Nu te pot ajuta.
Scuzați-mă! Îmi mai puteți da Chianti?
A adus cineva de acasă vinul ăsta. Dumnezeule mare!
Voi conduce eu rugăciunea în sală. Trebuie să vă pregătiți.
- Eu nu știu rugăciunea. - Eu o știu pe bunăciune.
- Ți-a făcut-o! - Bagă toate glumele. Ai două minute.
Susie, ocupă-te de secțiunea asta. Spunem rugăciunea în două minute.
- Pare distractiv. - Nu sunt pregătit să merg în turneu.
Sunt două săptămâni la Hacienda. Publicul vine la tine.
Sună intimidant.
Nu e. Dai spectacolul, te întorci în cameră.
Ți-am luat un apartament drăguț, cu menajeră.
Ai avut vreodată menajeră? Face curat, îți face patul.
E Vegas. Cred că-ți face și „lucru manual”.
- Ce? - Ți-am luat bilet de avion la clasa I.
- Bilet de avion? Eu nu zbor. - Avionul zboară. Tu doar stai jos.
Nu pot să merg cu avionul. N-are niciun sens.
- Cum stau ele acolo sus? - Dar păsările cum stau?
- Cu băuturi energizante? - E o glumă?
- Mi-ai întins o capcană. Nu zbor. - Ba da. O să fii bine.
Vii și tu, nu?
Eu? Glumești? Eu nu mă urc în avion.
Rahat! Cred că mi-am distrus dintele.
Ce ratat a adus chiflele astea?
- Eu. Făcute de mine. Îți plac? - Nu. Sunt tari ca piatra.
Asta e și ideea. E o rețetă de familie. Se cheamă „Chifle tari ca piatra”.
N-am mai auzit așa prostie.
Înmoaie-le în apă caldă zece minute înainte să le muști.
- Nu știai? - Nu.
Toată lumea, un anunț.
Stage Deli nu răspunde
pentru curcanul uscat al bunicii, piureul cu cocoloașe al bunicului,
sosul de merișoare acru al mătușii Betty, nici de stafidele din tortul de morcovi!
Așa că nu mai puneți întrebări!
- Poți să pleci, Fred. - Bine. O seară frumoasă!
Hei, Verla, ne mai aduci apă caldă pentru chiflele astea?
- Nu. - Văd că e multă mâncare. Bună, Alfie!
- Șchiopătezi? - Da. Era să pierd un deget de la picior.
Uită-te la dintele meu. Arată ciudat?
Da. Ai spanac sau ceva. Se mișcă...
- Din cauza chiflelor tari ca piatra! - Ale lui Fred? Trebuie să le înmoi întâi.
Nu contează.
Am pupat pe cineva în fund și ți-am obținut un loc la clubul acela, pe 15.
- Joia viitoare. - Super! Sunt pregătită.
- Boise a sunat. - Nu înțeleg ce zici.
A sunat Boise. Au mituit polițiștii. Wolford se redeschide.
Încă te mai vor, dacă vrei și tu.
Dacă tu ești de acord, și eu sunt. Trebuie să mă mențin în formă.
Bun! Nu va fi nicio rugăciune de grup din cauza lipsei de interes
și a glumelor despre ce poți face cu un curcan.
Poftă bună! O Zi a Recunoștinței fericită!
- Nu zbor. - Ba da. Și eu sunt pregătită.
- Nu zbor. - Ba da.
- Am multe de făcut. - Nu zbor.
Ba da. Te omor, Fred!
Hai să mergem.
Hai!
Te urăsc!
- Unu, doi... Pa! - Stai!
V-am păcălit!
Salut, Mike!
- Tu ce cauți aici? - Caut un pom.
- M-ai urmărit? - M-am gândit că putem vorbi.
Te-ai gândit...
Am venit cu copiii. Aleargă pe aici.
- Îmi pare rău, m-ai obligat. - Eu... Ce?
Voiam să vorbim la studio. Dar nu pot trece de pază.
Pentru că le-am dat poza ta, le-am zis să nu te lase să intri.
Arăt bine în poză? Lumină din spate? Privire peste umăr?
Am un ferăstrău.
Trebuie să vorbesc cu tine. Vreau să îi mai dai o șansă fetei mele.
Vino doar s-o vezi. N-o să regreți.
M-am oferit deja să o văd, ții minte?
Ai luat-o razna, m-ai înjurat și te-ai întors în mlaștina din care ieșiseși.
- Hai să facem un alt aranjament. - Nu.
Nu mai fac nicio ofertă. Nu mă uit la fata ta.
Bine. Nu trebuie să vii tu. Trimite pe altcineva.
- Pe una dintre scenaristele voastre. - Nu avem.
Deci la Gordon Ford sunt numai pantaloni?
- Ce-ai la gură? - E de la dinte. Nu-ți face probleme.
- Vrei să-l tai cu ferăstrăul? - Nu, mersi.
- Pleacă! - Hei, eu mă port frumos.
Scuze. Poftim?
Am venit aici ca să-ți fie ție ușor. Acum mă trimiți la plimbare?
Unde e haita de lupi când ai nevoie de ea?
Cine ți-a adus-o pe Sophie Lennon? Eu. Interviul ăla a fost bun.
A fost o senzație. V-a crescut ratingul singură.
Te umfli în pene și îți asumi tot meritul.
- Am făcut asta pentru tine, Mike. - Știi ceva?
Tot anul aștept un lucru.
Un lucru care îmi aduce fericire. Ăsta e.
Să caut un brad de Crăciun cu copiii mei.
Facem asta în fiecare an și e veselie mare.
Așa că tu o să stai aici.
Iar eu mă duc să cumpăr cidru pentru copii și o să uit că ai venit aici.
Le-am cumpărat deja cidru. Voiam să-i țin ocupați.
E ciudat că niciunul dintre ei nu seamănă cu tine.
O să le dau și celor de aici poza ta la anul.
Ai promis să-mi duci copiii la un film?
Poate.
- Spartacus? Ăsta era filmul? - Poate.
Filmul de trei ore, cu toate răstignirile alea?
Ăsta e filmul care credeai că o să fie grozav pentru trei copii?
M-am gândit că le plac caii.
Deci mi-ai stricat și Crăciunul, și răstignirile? Mersi!
Cu plăcere.
Și din cauza ta, am ales cel mai urât brad de acolo.
M-ai zăpăcit, nu m-am mai putut concentra.
- Mike, eu... - N-o să mai pui piciorul în Rock nr. 30.
Ai înțeles? Nici n-o să ai voie să stai în fața clădirii.
O să ajungi pe Rock nr. 20 și o să trebuiască să faci dreapta.
N-o să ai voie să mergi pe 5th Avenue.
N-o să poți sta în față la Saks,
pentru că e vizavi de Rock nr. 30, pe 5th Avenue.
Dacă vrei să mergi la Saks, va trebui să intri de pe 49th Street.
- Eu nu mă duc la Saks. - Nu mai veni în centru. N-ai voie.
- Am biroul acolo. - Mută-te. E valabil și pentru fata ta.
Nu are unul.
Nici ea nu va pune piciorul în acea clădire.
Pun pariu că merge la Saks.
Așa că intrarea de pe 49th Street o s-o omoare.
E foarte departe de lifturi.
Copii, nu e Moș Crăciun ăla?
Pardon. Am făcut o greșeală. Nu cred că era Moșul.
Spartacus.
Nu există Moș Crăciun, la dracu'!
- Alo? - E un bilet spre Vegas și...
E un bilet către Vegas și trebuie să fie ridicat.
- Cum e dintele? - Taci.
- Știi că nu înțeleg ce spui, da? - Trebuie să trimit magicianul ăsta.
Să mă ia dracu'!
- Trebuie să mergi la dentist. - Trebuie să-l urc pe ăsta în avion.
- Nu mă duc. - Ba da.
Nu, nu mă duc.
- Nu mă duc. - Ba da.
- Nu mă duc. - O să te duci, chiar dacă te leg de...
O să mă omor.
Susie, e ridicol. Îl sun pe dentistul meu.
- Te duci direct acolo. - Dar Alfie...
- Alfie nu merge. - Îl duc eu pe Alfie la aeroport.
- Da? - Da ce?
Da.
Dar nu-l poți lăsa pe trotuar. Trebuie să-l vezi că urcă în avion.
Nu-l lăsa la baie.
O să iasă pe geam, o să tragă apa după el. Îți scapă printre degete.
Promit. Îl sun pe dentist. Pa!
Bine. Hai afară din mașină.
Nu, nu mă duc.
- Bine. - Vorbesc serios.
- Știu. - Nu mă asculți.
Ba da.
PLECĂRI SOSIRI
De ce pleacă oamenii?
O să fie vreo invazie de care nu știu?
Nu știm încă numărul porții. Să ne așezăm.
Pot să plec de aici. Nu mă poți opri.
Am pelerina ta. Ți-o dau când te urci în avion.
Nu te mai prosti. E frumos să zbori. Îți dau de băut, de mâncat.
Ce bine! Ultima cină.
- Poftim. E de la Susie. - E folosit.
E de la Ethan.
Am primit un telefon deunăzi,
surprinzător, căci nu știam că am un telefon.
Era un bărbat. Manager artistic.
- Ce voia? - A spus că mă văzuse într-un spectacol.
A spus că sunt foarte talentat și că aș putea fi mai mare ca Houdini,
ceea ce e ridicol. Sunt deja mai mare decât Houdini.
Houdini era scund. De aia încăpea într-o cutie.
- I-ai spus că ai impresar? - Da.
A zis că o știe pe Susie Myerson și că ea era liftier înainte.
- Ce? - O persoană care merge sus sau jos.
Mi-a zis că dacă vreau să fiu în vârf, trebuie să cobor din lift.
Când ajung sus, bănuiesc.
- Știi de ce ești aici? - Pentru că mi-ai furat pelerina.
Pentru că o să dai spectacol într-o sală cu 2.000 de spectatori în Vegas.
Ești principala vedetă, cazare super, și bani cum n-ai văzut niciodată.
Nu e adevărat. Am dormit într-un seif odată.
Acum șase luni, păcăleai bețivi într-un bar. Erai terminat.
Nimănui nu-i păsa ce ți se întâmplă. În afară de Susie Myerson.
Știu asta.
E ușor să vezi un diamant când e în vitrină la Tiffany's.
E mai greu când vomită într-o găleată în biroul tău.
Susie e unică.
N-o să mai găsești altă Susie. Să ții minte.
Ultimul apel pentru zborul...
POARTA 4
Deci e poarta 4, da?
Bună ziua. El e Alfie Zielinski. Are bilet la 14:45 spre Los Angeles.
Bine. Minunat.
E prima dată când zboară. Are emoții.
Văd că e notat aici. Nicio grijă. Ne ocupăm noi de el.
Bună, Alfie. Bun-venit la TWA. O să ne împrietenim.
TWA MINOR CARE CĂLĂTOREȘTE SINGUR
Uite, o plăcuță care spune tuturor cine ești. Nu trebuie să explic nimic.
Sun-o pe Susie când aterizezi. Multă baftă!
Și ține minte ce am vorbit.
- Alfie, stai! Pelerina ta. - Am luat-o înapoi acum o oră.
- Pe aici. - Hai, dragă.
Miriam.
Ce faci aici?
Bună! O favoare de ultim moment pentru Susie. A fost o urgență.
Pentru Susie, a putut să vină aici. Pentru părinții ei, nu.
Nu arată deloc bine.
Susie are un client care merge la Vegas. L-am condus.
Încă n-am auzit care e urgența.
O durea dintele.
Să te lăsăm puțin ca să inventezi o poveste mai bună?
- Voi de ce nu sunteți în avion? - Ne-au anulat zborul.
Nu, Rose, nu ne-au anulat zborul. Zborul are loc.
- Ne-au anulat pe noi. - Poftim?
Nu ne-au găsit rezervările. Nu mai era nimic disponibil.
Așa că mergem acasă.
O să fim acolo când termini cu favoarea
pentru prietena care nu te-a ținut la facultate.
- Luăm un taxi împreună spre casă? - Nu.
Am venit singuri. Mergem singuri acasă. Ca nașterea și moartea.
Bine. O să vă fac cu mâna din mașina alăturată până acasă.
Se pare că avem ghinion după ghinion.
Nu știu ce să zic.
Curățătoria, florile moarte de Ziua Recunoștinței.
Am avut două pene săptămâna asta. Acum, brusc, rezervările la avion?
Ce este? Ce se întâmplă? Rose?
- Nimic. Hai să mergem acasă. - Bine.
Hai să ajungem la taxiuri înaintea lui Miriam.
Știu că zborul a fost anulat. Încerc să înțeleg cum de s-a întâmplat.
Cumva femeia care l-a anulat era italiancă? Foarte intimidantă.
Sau era irlandeză, cu un accent puternic irlandez?
„Ce pălărie drăguță, apropo!” Da, e un accent irlandez.
- Nu sunt imitator. Iertați-mă. - Rose. Am prins un taxi. Hai!
Un minut.
Ați auzit ceva în fundal, țipete, fierăstraie sau oase rupte?
Rose! Haide!
- Nu glumesc. - Rose Weissman, plec fără tine.
Trebuie să închid. Soțul meu are o criză. Abe, pentru Dumnezeu!
- Am pierdut taxiul. - O să găsim altul.
Așa cum am găsit un alt zbor?
- Bună! - Bună!
- E prima oară când călătorești? - Și când car lucruri, da.
Pot să...
Rothstein, Myers, Friedman și Abramowitz.
- Rabinii tăi? - Avocații mei.
- Să nu le pierzi. - Nu.
Mă taxează la cuvânt. Dublu pentru cele urâte.
Pleci în excursie?
Merg pe Coasta de Vest, da.
- Serios? - Da.
O să văd cum arată o celulă în LA.
Am auzit că sunt 22 de grade și e însorit, fără umiditate.
- Ce mai faci? - Bine.
- Foarte bine. - Bine.
- Pleci undeva? - Nu.
Am obligat un magician emoționat să urce în avion furându-i pelerina.
Am făcut asta săptămâna trecută. Nesimțitul mi-a lăsat iepuri în casă.
- Cât o să stai în Vest? - Nu știu.
Am niște spectacole. Am închiriat o casă.
- Ești un bărbat cu chirie. - Se întâmplă și celor mai buni.
Cred că o să-ți placă în LA,
cu soarele și portocalele, și cu Disneyland. Toate îți plac.
Sunt sigur că o să găsesc și puțin pesimism, ca să mă simt bine.
Fiica mea o să vină să stea cu mine o perioadă.
- Ce fată norocoasă! - Da.
Cred că trebuie să plec acum, să caut un avion ce pleacă spre vest.
- Scuze că nu te-am sunat. - Nu. Nu facem de-astea.
Bine.
Ai grijă.
Lenny.
N-o să ratez șansa.
Așa să faci.
Scuzați-mă. Îmi pare rău.
Aici erai!
Se plătește 1,5$, cel puțin două băuturi.
- Vreun semn de la Joel? - Nimic.
Și a încuiat banii în biroul lui. Eu dau rest acum din banii mei.
Poftim. Vizionare plăcută!
- În sfârșit! - Archibald, tovarășul meu credincios!
- Nu mă cheamă așa. - Ba da. Archibald. Vine de la Archie.
Nu. Archie vine de la Archibald.
Așa am zis și eu: „Archibald, tovarășul meu credincios.”
Hei, ar trebui să luăm niște cai.
Luăm cizme și pantaloni de călărit. Călărim spre apus. Prindem ticăloși.
Ne putem gândi la asta. Nu la pantaloni, dar putem vorbi de restul.
- Unde ai fost? - M-am oprit la un bar.
- Deții un bar. De ce ai mers la altul? - Diversitatea e condimentul vieții.
Dă-mi voie, amice. Ce faci, frumoaso?
- Mulțumesc. - Ce părere ai de local?
Eu sunt proprietarul, dacă ai probleme, vino la mine.
Scuzați-mă. Aveam o conversație.
Aici? Nu. Dacă vrei să vorbești, mergi la un restaurant liniștit.
Vă plimbați pe plajă. Aici vii să bei și să dansezi.
Să stai aproape de ea, ca să-i simți parfumul.
Hei, Joel!
O problemă teribilă are nevoie de atenția ta.
Totul se destramă fără mine. Mă întorc.
Ba nu. Nu se va mai întoarce.
Ce... Joel?
Bine. Doamnelor și domnilor... Hei, gata, nu mai cânta.
Doamne! Cum să cânți când cineva vrea să vorbească pe scenă?
Ai naibii muzicieni! Bună seara, tuturor!
Numele meu este Joel Maisel, proprietarul Button Club.
Cel mai bun lucru când ai un club e că lucrurile care te făceau un ratat
acum fac parte din slujba ta.
De exemplu, acum nu sunt beat. Fac cercetări.
Și muncesc din greu.
A râs cineva. Vedeți? N-avem nevoie de trupa asta de rahat.
- Pleacă, amice! - Înainte voiam ca asta să fie munca mea.
Comedie. Da.
Dar se pare că fosta mea soție e cea cu talent pentru comedie.
O cunoașteți? Da, e foarte amuzantă.
Prima dată când am văzut-o pe scenă, a vorbit zece minute despre boxerii mei.
Cu zece minute mai mult decât a stat să-i spele.
Recunosc, ca bărbat, a fost greu să ascult cum soția vorbește despre mine.
Acum, că sunt pe scenă, mă gândesc că e corect să fac la fel, nu?
Bine...
Soția mea are țâțe grozave!
- Spectaculoase. Nu, Archie? - Nu le-am văzut, n-am de unde să știu.
E timid. Și soția lui are țâțe frumoase. Nu ca a mea, totuși.
Soția mea are țâțe demne de medalia de aur la Olimpiadă. Cine mai are o soție așa?
- Ajunge. - Coboară de pe scenă.
Ridică mâna, omule. Soția ta arată destul de bine.
Doar dacă nu e soția ta. În cazul ăsta, ce faci mai târziu?
Bun! Barul e deschis, fac cinste cu runda următoare.
- Serios, Joel. Coboară de pe scenă. - Doar glumeam. Ce naiba?
Bine. Mă rog.
- Ce ziceți de niște melodii? - Tocmai a zis că suntem de rahat.
- Hei! Spune-ne o glumă! - Da!
Hei. Tu.
Tu ai făcut asta, nu? Nu ne-ai putut lăsa să ne descurcăm singuri?
Tot ar fi ajuns doctor.
De câte ori trebuie să spun asta?
Spune ceva. Sunt chiar aici.
Du-te înapoi sus.
Hei! Aici erai. Cum a mers la dentist?
Super! Un tip foarte meticulos. Un tip grozav.
- E femeie. - M-a păcălit vocea groasă.
Nu te-ai dus, nu-i așa?
Nu, m-am vindecat. Uimitor, nu? O să mă ocup de asta mai târziu. Cum e?
- Grozav. - Hopa! Ce s-a întâmplat?
Sunt ruginită, Susie.
Voiam cu disperare o poantă și am rimat mănuși cu tătuși.
Ce sunt tătușile?
Habar n-am, dar am spus-o cu voce tare și zâmbind, de parc-ar fi amuzant.
N-a fost amuzant.
Nu te mai gândi la asta. Aici scapi de rugină.
Poți să fii nasoală. O să bem ceva, comparăm părerile.
Bine.
- Îmi aduci niște gheață? - Pentru ce?
Vrei să-mi citești și jurnalul?
Rahat! Ăla e Gordon Ford?
- Unde? - Acolo. Uită-te după mâna mea.
Da, el e. Arată mult mai bine în realitate.
La naiba!
Ce să fac? Să-i spun lui Midge că e aici? Nu. O s-o ia cu capul, nu?
Sau o să-i pună fundul pe jăratic? Rahat! Să-i protejez capul sau fundul?
Dumnezeule! I-am spus să fie nasoală. Poate un mic ghiont e bun, nu?
Bine, trebuie să mă gândesc ca Midge. Ce ar vrea ea?
Nu știu. Rahat. La naiba! De ce se schimbă luminile? Fac apoplexie?
Numărul s-a terminat.
S-a terminat. Universul a decis.
Adu-mi un scotch cu whisky în el, da?
De ce naiba stai aici? Mă emoționez tare!
Bună seara, doamnelor și domnilor. Mă bucur că sunt aici.
Încă sunt plină de la Ziua Recunoștinței.
Asta nu e o glumă, ci, mai degrabă, declinarea responsabilității.
Fiului meu îi plac combinațiile ciudate de alimente.
Curcan cu sos între două bucăți de plăcintă cu pecan.
Are un gust rău.
- Știe cineva dacă plouă mâine? - Nu spune tătuși, să nu spui tătuși!
A fost un început foarte prost. O să încep din nou.
Bună seara, doamnelor și domnilor! Ignorați-o pe femeia aceea. A dispărut.
Ca alibiul tău din seara asta, domnule.
Prietenul tău a adormit în clubul de striptease. Nu știu ce-l ține treaz.
Știți ce am descoperit astăzi?
Puteți să vă puneți copiii într-un avion, la aeroport,
ca să zboare în altă parte.
Tehnologia e uimitoare.
Înainte, ca să ai liniște, trebuia să-i lași pe treptele bisericii.
Chestia periculoasă nu e că trimiți copiii cu niște străini, într-un vehicul
care are ceva pe nume „carlingă”. Nu.
Chestia periculoasă e că, după ce-au plecat,
poți să-ți amintești cum era viața înainte să apară ei.
Nu? Îți revin toate amintirile. Podeaua curată.
Apartamentul calm.
Silueta.
Sex.
Sex când apuci să termini.
Sau măcar soțul tău reușește.
- Te-am făcut, boule! - Sex în orice cameră.
Pe orice aparat casnic. Aproape. Eu nu m-aș apropia de mixer.
Nu mai trebuie să dai volumul mai tare la știri,
ca atunci când te întreabă copilul, zici: „Hrușciov iar a bătut din picior.”
Recunosc că, oricât de înfricoșătoare ar fi o ocupație sovietică,
o mică parte din mine își spune: „Asta ar acoperi sexul oral de vineri.”
Bine, mi s-a scurs timpul. Sunt așteptată în iad.
Puneți-vă prietenul în poziție verticală. Ați fost buni și iertători cu mine.
Dați bacșiș chelneriței. Strânge bani să-și trimită copiii la Pittsburgh.
Sunt doamna Maisel. Mulțumesc și noapte bună.
- Iar mă tragi de braț! - Cheam-o pe Midge.
Lucrez.
- Repede. Hai. Du-te! - Mi-ai dat bacșiș? Mamă!
Scuzați-mă. Pardon.
Scuzați-mă. Domnule Ford.
- Aici erai. - Sunt Susie Myerson.
- Susie Myerson and Associates. - Bine. Bună, Susie Myerson.
- Ți-a plăcut spectacolul? - N-am văzut prea mult.
- Te-am văzut, ai văzut-o pe fata mea. - Da? Nici măcar nu mi-am dat jos cămașa.
Ce părere ai? Sincer.
- Fata ta e amuzantă. - Este.
Și arată bine. Un pachet bun pentru televizor, nu?
- Păi... - Pune-o în emisiunea ta. Ar avea succes.
- Nu e potrivită. - De ce nu? Prea amuzantă?
Prea din centru. Emisiunea mea e pentru periferie, dar e bună.
- Se descurcă și cu periferia. - Îmi pare rău. Mult noroc.
Bine.
- Angajeaz-o. - Poftim?
La scenariști. Nu ai nicio femeie scenarist.
Să zicem că vinzi detergent. Cine cumpără?
- Spălătoriile? - Te poate ajuta cu glumele.
- De unde știi că nu sunt femei? - Bănuiam.
Soția mi-a spus că ne-ar trebui punctul de vedere al unei femei.
Pare o femeie deșteaptă.
- Mai deșteaptă decât mine. - Susie.
Uite-o. Miriam Maisel, el e Gordon Ford.
- Gordon Ford, Miriam Maisel. - Îmi pare bine. Ești amuzantă.
Mulțumesc. Îți admir mult emisiunea și te admir și pe tine.
- Vrei să fii scenaristul meu? - Poftim?
Susie vorbește frumos despre tine, spune că ai putea fi femeia mea.
- În biroul scenariștilor, adică. - Nu. Nu sunt scriitoare.
- Deoparte. - Poftim?
- Deoparte. - Ce e deoparte?
- Ai încredere în mine? - Da.
- Acceptă slujba asta. - Nu vreau să fiu scenaristă.
Nimeni nu vrea, dar așa ajungi înăuntru.
După ce ești înăuntru, o să-l faci să râdă de fiecare dată,
și, în cele din urmă, o să vadă că ești o vedetă.
Gata. Asta e șansa. Te bagi?
MERGI ÎNAINTE
Mă bag.
Gordon, îți acceptăm oferta și suntem foarte încântate de ea.
Bine, începem luni. Mike, ocupă-te.
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Robert Ciubotaru