Ну ж бо. Ні.
Ні.
Вона має бути… Що це?
КЕМБРИДЖ, 1981 РІК
Ні… Де…
Трясця. Чому речі не на своїх місцях, коли вони потрібні…
- Ви бачили, що вона тут? - Ні.
Я порпалася 10 хвилин, а ви мовчали?
- Я думав, ти шукаєш ручку. - Навіщо?
Ти часто її шукаєш, коли виникає ідея.
Ви щось пишете.
Не у всіх твоїх бідах винен хтось інший.
Мені це записати однією з ваших ручок?
- Ти… - Я пам'ятаю, про що казала.
Треба поголити голову. Вона буде в захваті.
Я завжди пам'ятаю, що кажу. Я можу думати про кілька речей одразу.
Тому НАСА благає мене переїхати до Флориди.
Вона дзвонить о четвертій ранку, бо саме тоді закінчує роботу.
Начхати, що іншим у лабораторію о восьмій. Вона така…
І все має бути… До того ж усе…
- Закінчи думку. - Що?
Ти вчишся закінчувати думки.
- Я закінчую думки. - У себе в голові, але не вголос…
Набридло чути критику від вас. Від неї.
Я не винна, що всі повільніші за мене. І завжди були.
Я могла говорити лише з дідусем.
- Ви там сидітимете? - Думав, ми сьогодні на дивані.
- Ми ж працюємо над близькістю. - Звісно. Пробач.
Це ви вигадали план. Я хотіла клоназепам.
Я пересів. Так добре?
- Не хочу чубчик. - І не треба…
Хто дзвонить о четвертій ранку?
Я пишу дисертацію. Це теж важливо.
Хіба вона не знає, що Ріно й Бостон у різних часових зонах?
- Що там? - Не зрозумієте.
То поясни.
Молекулярно-кінетичну послідовність? Вам це пояснити?
- Думав, це про матір. - Не все у світі обертається навколо…
Я досліджую, як за допомогою мутацій ДНК
змінювати траєкторію хвороби та впорядковувати її,
щоб контролювати процес, де… Заждіть.
Я зробила це.
- Невже? Упевнена? - Хочете перевірити?
Ні. Я тобі вірю. Тобто…
Боже. Естер, це ж чудово.
Те, що ти зробила в моєму кабінеті,
це ж епохальне досягнення.
Невже? То мамці моїй розкажіть!
НЬЮ-ЙОРК, 1961 РІК
Як у біса я погодилася вкриватися підковдрою?
- Офіс Сюзі як її там. - Сюзі. Добре. Я думала, ти не там.
- Це хто? - Роуз. Міріам дуже зле.
Що? Ні. Їй не має бути зле до 14-го. У мене в календарі відмічено.
Не це. Учора вона пізно прийшла, змерзла ледь не на смерть.
- Чому вона гуляла в завірюху? - Думала, ти знаєш.
- Ваша донька. Ви живете з нею. - Твоя клієнтка. Її тут не буває.
Не я маю вчити її про сніг. Це ваш обов'язок.
Хай там як, вона прийшла додому, наче бурулька.
Шерстяне пальто сіло на ній.
Довелося позичити секатор, щоб вирізати її з нього.
Погріли її під гарячим душем, поклали в ліжко. Приходив лікар. У неї гіпотермія.
- Боже. - Вона така збуджена, що не може спати.
Лежить, щось бубонить. Треба, щоб ти переклала її бридні.
Ти говориш її мовою і знаєш цей естрадний жаргон.
- Гаразд. Зараз буду. - Добре.
Коли побачиш її, не згадуй пальці ніг.
- Вона може втратити один чи два. - Вона втратить пальці на ногах?
Хоч би той, що посередині, щоб зберегти нормальну ходу.
Без нього буде легше втискатися у вузьке взуття, будемо оптимістами.
- Ти скоро будеш? - Так. До зустрічі.
Привіт? Я прийшла.
- Сюзі? Тут було замкнено. Як ти ввійшла? - Ага.
- Ключ досі в мене. - Чому?
Не знаю. Забула зняти зі свого намиста з ключів.
- Слава богу, ти тут. - Сама зайшла.
- Як вона? - Досі маячню меле.
- Вона не віддала ключ. - І що?
Новини про Міріам, прошу.
Жодних покращень. Говорить тарабарською. Якісь слова, дивні звуки.
Може, вона наспівує джаз.
Я згадала, що вчора вона була в Карнеґі-холі на шоу Ленні.
Це принаймні хоч щось. Карнеґі-хол.
Отже, вона не схибнулася й не тинялася під снігом, бо він гарненький.
Перше, що я подумав.
- Ейбе, боже. Твоя сорочка. - Я її такою з хімчистки забрав.
- Одягни іншу. У нас криза. - Вони всі такі.
Я спробую щось дізнатися.
Про сорочку? Це зараз не головне.
Міріам? Це я, Сюзі.
Навстіж.
- Що навстіж? - Вікно.
- Вікно навстіж? - Відчинилося.
- Вікно навстіж відчинилося? - Зачиняються. Двері зачиняються.
- Ніщо не зачиняється. - Сир і крекери.
- Тоні Беннетт… - Що з ним?
Я з ним переспала.
Ти з ним переспала? Де ти його надибала?
Він пішов спати.
- З ким? - Капелюх не чіпати.
Ти римою говориш?
Міріам?
Вона переспала з Тоні Беннеттом.
- Що? - Вона просить сир і крекери.
Я принесла їй манчего. Вона не їла його.
Звідки вона знає Тоні Беннетта?
- Вона згадувала капелюх? - Хіба що кожного дня.
Щось про вікно, двері. І це не допомагає.
- Я думала, це її заспокоїть. - Зельдо, що тхне, наче яйця віслюка?
Польська юшка з рибної голови. Відганяє демонів, надає блиск волоссю.
Закінчиш знецінювати нерухомість сусідів, зроби міцну каву.
Я тут надовго.
Міріам.
Міріам, зосередься. Що вчора сталося?
- Було холодно. Завірюха. - Так, завірюхи холодні.
Гуляла.
- Гуляла в холоді? - Обмороження піхви.
Що?
- У мене обмороження піхви. - Піхви? Таке буває?
Мої пальці на ногах. Їх відріжуть.
Про це чула, але обмороження піхви - це сенсація.
Упевнена, що твої пальці в нормі… От же срань.
- Так погано? - Ні.
Щоб не знепритомніти, треба голову між колін запхати?
Сюзі, кажи.
Господи. Що ж тоді з твоєю піхвою?
- Добре. - Сюзі.
Сюзі?
- Ти щось дізналася? - Повернути лікаря?
Виклик додому дорогий, якщо можна без цього…
Бачила палець.
- Я казала про палець. - Ні.
Ні, Роуз. Про той палець ти не казала.
Ти казала про гарненький замерзлий палець.
До того жахіття ти мене не готувала.
- Не перебільшуй. - Він чорний. Палець чорний, Роуз.
Я не перебільшую. Йому гаплик.
Вона наче з війни прийшла. З Першої світової. Не зважайте.
Гаразд. Я повертаюся.
Той палець буде переслідувати мене вічно. Ясно?
Я більше ніколи не заплющу срані очі.
Тобі вже краще? Може, хочеш підвестися? Походити?
Діти дивляться телик. Хочеш їх побачити?
Діти можуть іти до біса.
Каже, що діти можуть іти до біса.
- Що? - У жодному разі не можуть.
- Жахливі слова. - Не знаю, що далі робити.
Знаєш, що допоможе?
- Що? - Якщо ти повернеш ключ.
Це точно не нашкодить.
Сюзі.
- Сюзі. - Що?
- Ти сидиш. Як ти? - Добре, начебто.
Я що, сказала, щоб діти йшли до біса?
Якщо тобі буде легше, мала, здається, тебе не чула.
- Добре. - Розповіси, що сталося вчора?
Небагато. Я була в Карнеґі-холі. Почалася завірюха.
Я не знайшла таксі й вирушила пішки…
Думаєш, зможеш повернути виступ у Беннетта?
- Без шансів. - Упевнена?
- Точно. - Може, другий кандидат ще не відповів.
Другий кандидат прасує штани для виступу.
Я зі своєю дурною промовою.
«Зроби мене головною зіркою. Жодних розігрівів».
Такий ідіотизм.
Зовсім ні. Та частина про те, щоб говорити, що хочеш? Дуже розумна.
Може, у мене немає таланту.
Може, я не така сильна, як думала. Поглянь на мене.
Снігу натрусило, і я стала своєю матір'ю. Лежу, закидаюся ліками, повсюди свічки.
Певна, під подушкою кристали.
Авжеж, кристали під подушкою. Три.
Ні. Годі. Подумай про щось гарне. Про туфлі.
Мій палець. Його відріжуть.
Не думай про туфлі. Капелюхи. Ти їх любиш.
Мій капелюшок. Я його любила.
Слухай. Завтра ти жартуватимеш про це у виступі.
Мені так шкода, Сюзі. Я така дурепа. У нас був план.
А потім я здуріла. Я хотіла все робити сама.
А дарма. Ти єдина, хто мене розуміє.
Це ти привела мене до успіху, хоч якогось.
Обіцяю, я буду завжди довіряти найважливішій людині
у своєму житті.
- Пів року. - Що?
Я зроблю з неї зірку за пів року. У неї обличчя, про яке казав Гаррі.
Він шкодує, що не розумів його, доки не стало запізно.
У неї обличчя, наче вона здається. Нізащо.
Вороття немає. І ключ - Майк.
- Майк? - Я побігла.
- Гаразд, останнє. - Я не віддам сраний ключ, Ейбе.
Дивовижна місіс Мейзел
Через кілька днів День подяки.
Завтра? Справді? Чому я досі в місті?
Так, люди, День подяки. День їжі та рідні.
День, коли дивишся то на свекра,
який вірить, що донька знайде когось кращого,
то на свекруху, яка вірить, що донька знайде когось кращого,
то на дружину, яка вірить, що знайде когось кращого.
- Твоя дружина знайшла, так, Джордже? - Кількох, узагалі-то.
Обирайте розумну дружину. Рано чи пізно вона піде.
Моя улюблена традиція на День подяки -
сидіти у вітальні й мовчки дивитися, як герої мого дитинства
пролітають у повітрі.
Коли заходять бабуся з дідусем, ми дивимося, у що вирядили мультях.
Обожнюю парад на День подяки.
Він показує тобі, яке місце в шоу-бізнесі ти займаєш.
У студії «Шоу Ґордона Форда» найкраща аудиторія серед усіх.
Вибачте. Ваше завзяття тьмяніє у порівнянні з купкою дітлахів,
коли над ними пролітає чотириметрова миша. Вона для них, наче Елвіс із хвостом.
Моя друга улюблена традиція, коли за столом
бабуся каже, що це, мабуть, її останній День подяки.
А ми кажемо: «Бабусю, ми знаємо.
Але ми всі їмо начинку тітки Розі й не скаржимося».
Сьогодні чудове шоу. Не перемикайтеся.
- Я не вдираюся. - Ні?
Я туристка, тут уперше й трохи заблукала.
- Шукаю Бруклінський ботсад. - Нас часто плутають.
Я менеджерка. Шукаю таланти.
Як тебе звати? Віллі? Ми з тобою будемо найкращими друзями.
Виступиш у мене на весіллі.
Ненавиджу весілля. Прошу до ліфта.
У поліції, мабуть, лікті кусають, що тебе не взяли.
- Люба, ні. - І я кажу: «Це не попільничка.
Це французька барботинова ваза ХІХ сторіччя».
Треба сміятися. Інакше будеш плакати через дурість людей.
Зельдо, запах, наче кипить.
- Не кипить. - А має тушкуватися.
- Тушкується. - Знаєш різницю?
Я знаю.
При кипінні бульбашки швидкі, а так повільні.
Вона вміє тушкувати, Ширлі.
Сіль, Зельдо. Це що, валюта у твоїй країні? Рукою.
Настирлива бабця.
Дешева ґойка.
- Бій має бути чесним. - Мої квіти тут, вони зів'яли.
- Що? - Мабуть, наплутали із замовленням.
- Що робити? - То будемо без квітів.
Не можна на День подяки без квітів.
На День подяки всі тільки й думають що про квіти. Я розберуся.
Він відчуває запах індички. Він її понюхав. Роуз, гляньте, як нюхає.
Я з ножицями.
Якщо ви щось скажете, він гляне на вас.
- Спробуй. Скажи щось. - Завтра сантехніки будуть дуже зайняті.
- Він обернувся! Ширлі, обернувся! - Астрід! Це плита!
Махати дитиною над плитою можна, лише коли привчаєш до горщика.
- Забери дитину. Забери. - Я візьму малюка, міс Астрід.
- Ось так. - Він такий розумний.
І бадьорий. Завжди такий бадьорий. Ніколи не спить.
Ти привчала малюка до горщика, розмахуючи ним над плитою?
Це гріє дупку й нагадує, для чого вона потрібна.
Джоела я привчила за півтори години.
Як часто ви плачете?
- Де я сиджу? - Хіба не поруч з мамою?
Я переставила картки.
Хай діти сидять за дорослим столом, щоб Хаїму не було ніяково.
Роуз сидить тут, Ной тут. Мойше і Ширлі - тут і тут.
Ейб, Мідж і Джоел - за дитячим столом.
- Я не дитина. - Я піду за дитячий стіл.
Це перший День подяки Хаїма. Не можна його кидати.
Тато жартує. Не лякайся.
- Вибач, тату. - Він спить. Йому начхати.
- Думаю, не начхати. - Так, але тобі важко думати.
Тату, сідай з нами.
Я принесла сіль, якщо їжа прісна.
- Джоеле, я тут сяду. - Чому?
Бо я голова в сім'ї. Тому маю сидіти в голові стола.
- Дитячого стола? - Тобі треба виграти цей спір?
- Боже, хто вбив квіти? - Їх такими доставили.
І ти за це заплатила? Я б поставила мертві квіти безкоштовно.
- Агов! Обережно. - Вибачте. Хочу сказати тост.
- Що? Звідти? - Так, звідси.
Тост треба казати з цього стола.
- Але… - Я скажу.
- Тобі пощастило, Хаїме. - Раз на рік ми збираємося…
- Він тикнув. - Невже?
- На тебе. - Знову.
- Тикни на тата. - За тикання! Мерщій їсти.
Ною, я казала, що виграла подорож?
- Невже? - Від банку.
- Що? - Ти виграла подорож від банку.
Не чую, що ти кажеш, та мій банк подарував мені подорож до Палм-Біч.
Подзвонив менеджер, подякував за мою вірність
і подарував подорож.
- Круто. - Що?
- Круто! - Нехай.
Летимо на цих вихідних.
А найкраще, що наша донька не привезе наших онуків
в аеропорт, щоб нас провести.
Ми розчаровані.
Я в той день працюю. То його ти чуєш?
- Що? - У нас теж є новина.
Ми чекали на слушний момент. Розповіси?
- Ні. Ти розповідай. - Ми із Ширлі розлучаємося.
- Начинка недосолена. - Заждіть. Що?
- Ні. Чому? - Зрозуміли, що не підходимо одне одному.
Ви це зараз зрозуміли?
Коли він ледь не помер, я думала, він піде на пенсію. Він про це говорив.
Так, але на межі смерті розумієш, яке життя коротке.
Я в бізнесі не досяг і половини того, про що мріяв. Я вирішив розширятися.
Нам капець. Як індичка? Сіль потрібна?
Індичка смачнюча, Ширлі.
Ви вирішили вилити це на нас за обідом на День подяки?
Спокійно. Усе гаразд. Між нами. Досі в одному домі. Нічого не змінилося.
Ми встановили прозору перегородку в ліжку, щоб не торкатися сідницями,
але щоб бачити, якщо другий подавиться уві сні.
Ще є кохання.
- Ви не можете це вирішити? - Справді?
Це ти питаєш? Та, яка викинула чоловіка за одну помилку?
Не говори з Мідж таким тоном. Ви маєте поговорити.
Нізащо.
Ми вже говорили.
Мойше сказав те, чого, як я думала, не почую від свого чоловіка,
і він своїх слів не забере.
На це Ширлі сказала таке,
чого я не чекав від жодної людини, зокрема дружини, на свою адресу,
і вона своїх слів не забере.
- Я за маму. - Що? Чому?
Чому? У тебе був інфаркт. Іди на пенсію.
Дякую за чоловічу солідарність. Дуже мило.
Оскільки ми ділимося новинами, хіба тобі немає що сказати, Джоеле?
- Справді? - Щось важливе.
- Що ти так довго відкладав. - Що за новина?
Сьогодні не дуже слушний день для цього, але…
Обережно.
- Ітане, пересядь. - Добре.
Не вірю, що я мушу… Як сказав мій батько, без п'яти хвилин холостяк, у мене новина.
Про мою дівчину.
- Обережно. - Естер, за дитячий стіл.
- Гаразд. - Вибач. Продовжуй.
Ми одружуємося.
- Боже. Так. - Вітаю.
І в нас буде дитина.
- Мазаль тов. - Що? О боже.
Хто вона? Ця наречена?
- Ти знаєш. - Так?
- Бачила. - Га?
Грали в маджонг.
- Де? - У лікарні.
- Якій? - Коли в тата був інфаркт.
- Я виграла? - Так. Ви бачилися. Ми одружуємося.
Онук! Роуз, ти чула? Як ти міг не сказати мені!
- Це він не сказав, не я! - Ти хочеш, щоб я ридала. А я не буду.
У мене буде невістка й онук,
а ти помреш серед купи одягу з чоловічої весняної колекції.
- Миле побажання. - Любий, закрий вуха.
Я закрию.
Тіштеся мирною красою та приватністю
цього столика, доки можете.
Я голодний!
Не може бути. Здається, ти сам з'їв усю індичку.
- Ти сам з'їв індичку. - Не правда.
- Добрий вечір, місіс Чо. - Добрий вечір, місіс Чо.
Обережно.
Постав сумку на кухні, Ітане.
- Тут уже пані живе. - Що?
Зробіть мені послугу. Підете в таткову спальню?
- Візьми мою руку. - Ні!
- Я маю тобі показати. - Я знаю, де вона.
Чому ти не сказала, що прийдеш? Я сумував.
Я не знала про дітей. Що вони в тебе.
- Сьогодні. - Нічого.
Хочеш їсти? У мене на кухні цілий обід.
Я їду в Чикаґо.
Ти не дуже вмієш підводити розмову?
- Вибач. Як минув… - Момент втрачено.
Авжеж. Вибач.
- Сідай. - Ні.
Ти не сядеш?
Ні. Я постою і скажу, чого прийшла.
Моя ординатура скінчиться в Чикаґо. Мені подобаються лікарня і люди.
Не знаю, чи ти помітила, та я не живу в Чикаґо.
- І не переїду. - Знаю.
- А ближче лікарень немає? - Ні.
- Ти шукала? - Ні.
- Може, треба? Бо в нас буде дитина. - Ні.
- Ні? - Не буде…
більше.
Що сталося? Ти як? Чому не подзвонила? Я б сів на перший поїзд.
Нічого не сталося. Я…
У нас…
більше не буде дитини.
Я не розумію.
От лайно. Я зрозумів.
Вибач.
- Я сяду. - Усе життя в мене була єдина мета.
Ти знав, мені не потрібні серйозні стосунки ні з ким.
- А наш із тобою роман… - Тату! Естер знов на мене показує.
- Я зараз буду. - Тату, вона не перестає.
Зараз буду, Ітане! Трясця!
Дідько. Вибач, Ітане.
- Ти засмучений. - Не розумію.
Якщо ти не хотіла дитину, навіщо казала про вагітність?
Моя ж думка неважлива.
- Це не так. - Євреї можуть бути ченцями?
- Бо мої попередні стосунки… - Знаю, я мала все обдумати.
Але не обдумала, тому що ти…
Ти - це ти. Я не передбачила тебе.
Може, тобі окулістом стати. Будеш краще бачити.
Не треба сарказму, прошу.
Не сумуй, не жартуй, не відчувай.
Я не казала такого. Я…
Я не можу мати все, Джоеле.
Світ не так влаштований.
Якщо я хочу бути лікаркою, я маю бути лише лікаркою.
Будь ласка, зрозумій.
Я прошу тебе зрозуміти.
Гаразд.
Гаразд. До біса. Я розумію. Справді. Ти станеш чудовою лікаркою.
- Дякую. - Усі речі забрала?
- Ти ж мала тут щось лишати. - Тільки цей светр.
Один светр. А я не дуже спостережливий.
Дівчина лишає тільки светр. Це, бляха, знак.
- Будь ласка, Джоеле. Я… - У мене діти, Мей.
Бажаю тобі щастя.
- Я пришлю свою нову адресу. - Звісно. Присилай.
- Бувай, Джоеле. - Бувай.
Ти індича нога.
Ні, ти… Ти дві індичі ноги.
Індича нога.
Естер, якщо тикатимеш в Ітана пальцем, він його з'їсть.
Даруйте, міс? Ця індичка дуже суха.
Цю їжу відвідувачі принесли з дому.
Вибачте, міс? Можна ще к'янті?
Це вино принесли з дому. Господи.
Я казатиму, хто буде говорити слова подяки та віри. Готуйся.
- Не знаю Віри. - Я знаю. Зад супер.
- Підколов! - Жартуй далі. Маєш дві хвилини.
Сюзі, це твоя секція. Слова подяки за дві хвилини.
- Дуже круто. - Не знаю, чи готовий до туру.
Це не тур. Два тижні в «Асьєнді». Глядачі прийдуть до тебе.
Це лякає.
Ні. Відпрацюєш шоу й повернешся в номер.
Я взяла тобі класний люкс із покоївкою.
У тебе була покоївка? Вона прибирає, застеляє ліжко.
Це Вегас. Вона може й подрочити тобі.
- Що? - У тебе квиток на літак у перший клас.
- Літак? Я не літаю. - Літак літає. Ти просто сидиш.
Я не можу сісти на літак. Це якесь безглуздя.
- Що їх тримає? - А птахів що тримає?
- Турботи. - Це жарт?
- Це ти влаштувала. Я не лечу. - Летиш. Усе буде добре.
Ти ж теж летиш?
Я? Знущаєшся? Я на клятий літак ні ногою.
Лайно. Здається, я зламала зуб.
Хто з вас невдах приніс ці булки?
- Я. Сам пік. Подобається? - Ні. Вони як каменюки.
Так і має бути. Сімейний рецепт. Ми називаємо їх «булочки-камінці».
Найтупіше, що я чула.
Розмочи в гарячій воді 10 хвилин, а потім їж.
- Ти хіба не знала? - Ні, не знала.
Люди, слухайте сюди.
«Стейдж Делі» не відповідає
за бабусину суху індичку, дідусеву картоплю з грудками,
кислий журавлиний соус чи родзинки в морквяному пирозі!
Тож годі питати!
- Вільно, Фреде. - Гаразд. Приємного вечора.
Верло, принесеш гарячої води для булочок?
- Ні. - Здається, їжі вдосталь. Привіт, Альфі.
- Ти кульгаєш? - Ледь не втратила палець.
Поглянь на мій зуб. Не здається дивним?
Ага. На ньому шпинат чи ще щось. Він рухається…
- Це бісові булочки-камінці! - Фредові? Їх спочатку треба розмочити.
Та забудь.
Я трохи підлизалася й вибила тобі виступ у клубі на 15-ій.
- Наступного четверга. - Я готова.
- Дзвонив Бойзі. - Не розумію, що ти кажеш.
Дзвонив Бойзі. Вони дали хабаря. «Волфорд» відчиняють.
Вони тебе кличуть, якщо ти за.
Якщо ти за. Будь-який клуб підійде, щоб не заржавіти.
Народе, групової подяки не буде через відсутність зацікавленості
та жарти про те, як очистити індичку.
Їжте досхочу. З Днем подяки.
- Я не полечу. - Полетиш. Я теж за.
- Я не полечу. - Полетиш.
- У мене багато проєктів. - Я не полечу.
Полетиш. Я вб'ю тебе, Фреде.
Ходімо.
Виходьте.
Ненавиджу тебе!
- Один, два… Па-па. - Зажди.
Я обіграв тебе.
Здоров, Майку.
- Що ти тут робиш? - Вибираю ялинку.
- Ти за мною стежила? - Хочу поговорити.
Ти хочеш…
Я дітей привіз. Вони десь тут бігають.
- Вибач. Ти мене змусив. - Я… Що?
Я хотіла поговорити в студії. Та через охорону не пробитися.
Бо я дав їм твоє фото і наказав нізащо тебе не впускати.
А фото гарне? Погляд через плече?
У мене пилка.
Просто поговорімо. Ще раз поглянь на мою клієнтку Міріам Мейзел.
Поглянь її виступ. Ти не пошкодуєш.
Я пропонував глянути її виступ.
Ти прокляла мене й повернулася в болото, з якого виповзла.
- Влаштуймо зустріч ще раз. - Ні.
Жодних повторних пропозицій. Дивитися не стану.
Гаразд. Не дивися. Пришли когось.
- Одну зі своїх сценаристок. - У нас їх немає.
Отже, «Ґордон Форд» - це парад членів?
- Що в тебе з ротом? - Це зуб. Не хвилюйся.
- Вирізати його? - Ні, дякую.
- Іди геть. - Агов, я ж ввічливо прошу.
Даруй. Що?
Я прийшла сюди, щоб тобі було зручно. А ти мене посилаєш?
Де зграя вовків, коли вона потрібна?
Хто привів тобі Софі Леннон? Я. Інтерв'ю було успішним.
Сенсаційним. Це завдяки мені ваші рейтинги злетіли.
А ти забрав лаври собі й ходиш пихатий.
- Я зробила це для тебе, Майку. - Знаєш що?
Увесь рік я чекаю лише на одну річ.
Одну річ, що дарує мені щастя. Ось це.
Вибирати ялинку з дітьми.
Ми робимо так щороку, і це, бляха, весело.
А ти стій тут.
А я піду куплю сидр дітям і забуду, що ти існуєш.
Я вже купила їм сидр. Хотіла їх чимось розважити.
Дивно. Вони на тебе не схожі.
Наступного року я тут розклею твоє фото.
Ти обіцяла зводити моїх дітей у кіно?
Можливо.
- «Спартак»? На «Спартака»? - Можливо.
Тригодинне кіно, де людей розпинають на хресті?
Думаєш, такий фільм підійде трьом дітям?
Там ще й коні є.
Ти зіпсувала для мене Різдво й розп'яття? Дякую.
Нема за що.
І через тебе я вибрав найгіршу ялинку на майданчику.
Залізла мені в голову, збила приціл.
- Майку, я… - Ти ніколи не зайдеш у телестудію.
Зрозуміла? Тобі заборонено навіть стояти перед будівлею.
Дійдеш до сусідньої будівлі, а потім звертай праворуч.
Ти не зможеш ходити по П'ятій авеню.
Не зможеш стояти перед «Сакс»,
бо він навпроти телестудії на П'ятій авеню.
Схочеш піти в «Сакс», доведеться заходити із 49-ї вулиці.
- Я не ходжу в «Сакс». - Забудь дорогу в Мідтаун.
- Мій офіс у Мідтауні. - Переїжджай. Це й Міріам стосується.
Вона без офісу.
Вона теж у ту будівлю не зайде.
Вона точно ходить у «Сакс».
Вхід із 49-ї вб'є її, чорт забирай.
Від нього до клятих ліфтів ціла пустеля.
Дітки, то не Санта Клаус ось там?
Отакої. Помилився. Може, то був не Санта.
«Спартак».
Довбаного Санти не існує.
- Привіт. - Я купила квиток до Вегаса, його…
Я купила квиток до Вегаса, і його треба забрати.
- Як твій зуб? - Стули пельку.
- Я тебе не розумію. - Треба відвезти клятого ілюзіоніста.
Чорт мене вхопи.
- Тобі треба до дантиста. - Мені треба посадити гівнюка на літак.
- Я не полечу. - Полетиш.
Ні, не полечу.
- Я не полечу. - Полетиш.
- Я не полечу. - Полетиш, якщо доведеться зв'язати…
Я хочу померти.
Сюзі, це смішно. Я дзвоню своєму дантисту.
- Ти підеш негайно. - Але Альфі…
- Альфі не летить. - Я відвезу Альфі в аеропорт.
- Справді? - Що?
Так.
Але не лишай його біля входу. Простеж, щоб він сів.
Не пускай у туалет.
Він вилізе у вікно чи змиє себе в унітаз. Слизький гад.
Обіцяю. Я дзвоню дантисту. Бувай.
«ЖОВТЕ ТАКСІ»
Гаразд. Вилазь.
Ні, я не полечу.
- Звісно. - Серйозно.
- Я знаю. - Ти мене не слухаєш.
Звісно, слухаю.
ВІДПРАВЛЕННЯ - ПРИБУТТЯ
Чому ці люди відлітають?
Буде якась війна, про яку я не знаю?
Номера виходу ще немає. Посидьмо.
Я можу просто вийти. Ти мене не зупиниш.
У мене твоя накидка. Я віддам її, коли ти сідатимеш на літак.
Не будь смішним. Літати весело. Там подають напої та їжу.
Чудово. Остання трапеза.
- Тримай. Це від Сюзі. - Він не новий.
Це від Ітана.
Мені нещодавно подзвонили,
що мене здивувало, бо я не знав, що маю телефон.
Це був чоловік. Менеджер талантів.
- Що він хотів? - Сказав, що бачив один з моїх виступів.
Каже, що в мене талант і я можу стати більшим за Гудіні,
що безглуздо. Я і так більший за Гудіні.
Гудіні був малим, тому вміщався в скриню.
- Ти сказав, що вже маєш менеджера? - Так.
Він відповів, що знає Сюзі Маєрсон і що вона ліфтерка.
- Тобто? - Кого ти бачиш, коли їдеш угору чи вниз.
Каже, якщо ти хочеш бути нагорі, треба вийти з ліфта.
Вочевидь, нагорі.
- Чому ти сідаєш на літак? - Ти вкрала мою накидку.
Ти виступатимеш у залі на 2000 місць у Вегасі.
У тебе головний виступ, чудовий номер і буде купа грошей, якої ти ще не бачив.
Бачив. Одного разу я спав у сейфі.
Півроку тому ти ошукував п'яниць у барі. Ти був у глухому куті.
Усім було начхати, що з тобою буде. Окрім Сюзі Маєрсон.
Я знаю.
Легко побачити діамант у вітрині «Тіффані».
Важко його розгледіти, коли він блює у відро у твоєму офісі.
Таких, як Сюзі, немає.
Іншої Сюзі не знайдеш. Пам'ятай це.
Останнє оголошення посадки на рейс…
ВИХІД 4
Це четвертий вихід?
Привіт. Це Альфі Зелінський. Він летить о 14.45 до Вегаса.
Ясно. Чудово.
Він летить уперше й нервується.
Тут зазначено. Не хвилюйтеся. Ми подбаємо про нього.
Привіт, Альфі. Вітаємо у нас на борту. Ми станемо хорошими друзями. Агов.
«ТРЕНС ВОРЛД ЕЙРЛАНС» ДИТИНА БЕЗ СУПРОВОДУ
Тут написано, хто я такий. Не треба нічого пояснювати.
Подзвони Сюзі, як приземлишся. Щасти.
Пам'ятай, про що ми говорили.
- Альфі, зажди. У мене твоя накидка. - Я витягнув її годину тому.
- Вам сюди. - Ходімо, любий.
Міріам.
Що ти тут робиш?
Сюзі попросила про термінову послугу. Склалася екстрена ситуація.
Заради Сюзі вона примчалася. Заради батьків - дулю.
Визнай, це підозріло.
Клієнт Сюзі летить у Вегас. Просила його провести.
Не бачу нічого, щоб хоч трохи нагадувало екстрену ситуацію.
Її зуб болить.
Дати тобі хвилинку, щоб вигадати щось краще?
- Чому ви не в літаку? - Наш рейс скасували.
Ні, Роуз, рейс не скасували. Він відбудеться.
- Скасували нас. - Що?
Не знайшли наше бронювання. Інших рейсів не було.
І ми їдемо додому.
Ми будемо вдома, коли ти скінчиш із послугою
для подруги із зубом, яка не платила за твоє навчання.
- Візьмемо одне таксі додому? - Ні.
Ми приїхали самі й поїдемо самі. Якими народилися, такими й помремо.
Гаразд. Я буду вам махати, доки їхатиму в авто поруч із вам.
Здається, у нас почалася якась смуга невдач.
Не згодна.
Хімчистка, зів'ялі квіти на День подяки.
У мене цього тижня дві шини спустило. Тепер раптом наші квитки на літак?
Що таке? Що сталося? Роуз?
- Нічого. Їдьмо додому. - Гаразд.
Перехопімо в Міріам таксі.
Я знаю, що рейс скасували. Я хочу знати, як це сталося.
Жінка, що скасувала рейс, раптом не італійка? Дуже страшна.
Чи, може, вона мала сильний ірландський акцент?
«До речі, гарний капелюшок». Так, це ірландський акцент.
- Я не пародистка. Вибачте. - Роуз. Я спіймав таксі. Поїхали.
Хвилинку.
Ви нічого не чули на фоні, як-от крики, звуки ножівки чи ламання кісток?
Роуз. Мерщій.
- Я не жартую. - Роуз Вайсман, я їду без тебе.
Мушу бігти. У мого чоловіка напад. Ейбе, заради бога.
- Таксі поїхало. - Буде інше.
Як був ще один рейс?
- Привіт. - Привіт.
- Раніше не подорожував? - І не носив речі.
Можна я…
Ротштейн, Маєрс, Фрідман і Абрамовіц.
- Твої рабини? - Адвокати.
- Не слід цього губити. - Ні.
Беруть за слово. За лайку - подвійний тариф.
Зібрався в подорож?
На Західне узбережжя.
- Справді? - Так.
Цікаво, як у в'язницях Лос-Анджелеса.
Я чула, 22 градуси, сонячно, сухо.
- Як справи? - Добре.
- Справді добре. - Чудово.
- Кудись летиш? - Ні.
Посадила на літак ілюзіоніста, узявши в заручники його накидку.
Я вже це робив. Гівнюк залишив кролів у мене вдома.
- Скільки пробудеш на заході? - Не знаю.
У мене кілька виступів. Я зняв будинок.
- Орендував житло. - Трапляється з найкращими з нас.
Думаю, тобі сподобається Лос-Анджелес,
його сонце, апельсини, Діснейленд. Усе, що ти любиш.
Я знайду кілька хмарин, щоб сховатися від сонця.
Зі мною донька поживе.
- Їй пощастило. - Так.
Мабуть, треба знайти літак, що рушає на захід.
- Вибач, що не подзвонив. - Ні. Не треба цього.
Гаразд.
Бережи себе.
Ленні.
Я не зіпсую все.
Я простежу за цим.
Вибачте. Перепрошую.
Ось ти де.
Півтора долара й щонайменше два напої.
- Джоела не було? - Ні.
Він замкнув гроші в столі. Я даю решту з власних грошей.
Тримайте. Приємного перегляду.
- Нарешті. - Арчібальде, мій вірний партнер.
- Мене не так звати. - Саме так. Арчібальд. Скорочене від Арчі.
Це Арчі - скорочене від Арчібальд.
Я і сказав: «Арчібальде, мій вірний партнер».
Треба завести коней.
Поскачемо в захід сонця в чоботях і шкіряних штанях. Зловимо кліщів.
Цікава ідея. Окрім штанів. Про решту можна поговорити.
- Де ти був? - Зайшов у бар.
- У тебе є бар. Навіщо йти? - Різноманіття додає життю смаку.
Дозволь мені, друже. Як справи, красуне?
- Дякую. - Як тобі цей бар?
Він мій. У разі проблем іди до мене.
Даруйте. Ми спілкувалися.
Тут? Ні. Хочеш побалакати, іди в тихий ресторан.
Пройдися пляжем. А сюди приходять, щоб випити, потанцювати.
Притулятися, щоб відчувати її парфуми.
Джоеле!
Тобі треба владнати термінову проблему з мартіні.
Бар без мене розвалиться. Я повернуся.
Ні, не повернеться. Не повернеться.
Якого… Джоеле?
Агов. Годі. Пані та панове. Годі грати.
Господи. Коли чоловік хоче щось сказати?
Кляті музиканти. Привіт усім.
Мене звати Джоел Мейзел, власник клубу «Ґудзик».
Володіти клубом круто, бо те, через що ти був схожий на невдаху,
тепер є частиною роботи.
Наприклад, просто зараз я не п'яний. Я досліджую.
Я старанний дослідник.
Ви смієтеся. Бачите? Не потрібен цей гівняний гурт.
- Іди геть, друже. - Я хотів заробляти цим на життя.
Жартами. Так.
Але виявилося, що жартувати вміє моя колишня дружина.
Ви знаєте її? Так, вона дуже дотепна.
Уперше я побачив її на сцені, коли вона десять хвилин розповідала про мої труси.
Це на десять хвилин довше, ніж вона прала мої труси.
Як чоловіку, було важко слухати, як жінка говорить про мене зі сцени.
Але тепер на сцені я. І я думаю, може, настав час для помсти?
Гаразд…
У моєї дружини класні цицьки.
- Просто зіркові. Правда, Арчі? - Не знаю. Не бачив.
У його дружини теж класні цицьки. Але в моєї кращі.
Їм золото на Олімпіаді дати можна. У кого ще дружина з класними цицьками?
- Досить. - Вали зі сцени.
Підіймай руку, хлопче. У твоєї дружини цицьки нічого.
Може, це не твоя жінка. Тоді, що ти робиш пізніше, красуню?
Гаразд. Бар працює, і всім напої моїм коштом.
- Серйозно, Джоеле. Геть зі сцени. - Я просто жартую. Жартую, бляха.
Добре. Як скажеш.
- Може, зіграєте? - Він назвав нас гівняними, друже.
- Агов! Розкажи анекдот! - Ага!
Агов.
Агов. Ти.
Це ти зробив, хіба не так? Не міг дати нам розібратися?
Вона б стала сраною лікаркою.
Скільки, бляха, треба ще це повторювати?
Скажи щось. Я тут стою.
Повертайся нагору.
Привіт. Ось ти де. Як до дантиста сходила?
Чудово. Дуже уважний. Класний хлопець.
- Це жінка. - Голос увів мене в оману.
Ти не ходила?
Ні. Я зцілилася. Хіба не диво? Потім піду. Як вечір?
- Чудово. - Що сталося?
Я так заіржавіла, Сюзі.
Я забула кінцівку жарту й зримувала рукавиці й цициці.
Що таке цициці?
Гадки не маю, але я прокричала це з усмішкою, наче це щось смішне.
Смішно не було.
Забий. Ми тут, щоб ти практикувалася.
Налажай. Порівняємо нотатки за чаркою.
Гаразд.
- Агов. Можна мені льоду? - Для чого?
Щоденник тобі не дати почитати?
От лайно. Це Ґордон Форд?
- Де? - Там. Куди я показую.
Так, це він. У житті він ще гарніший.
Бляха.
Що робити? Сказати Мідж, що він тут? Ні. Це їй у голові безлад зробить.
Чи додасть жару під дупу? Бляха. Що вибрати: голову чи дупу?
Господи. Я сказала їй налажати. Може, невеликий поштовх не завадить?
Треба думати, як Мідж. Що б вона вибрала?
Не знаю. Лайно. Бляха. Чому світло змінюється? У мене інсульт?
Номер скінчився.
Усе. Всесвіт вирішив за мене.
Принеси мені скотч і налий туди віскі.
Якого біса ти тут стоїш? Я зараз вибухну, ясно?
Добрий вечір, пані та панове. Дякую, що прийшли.
У мене й досі живіт повний після Дня подяки.
І це не жарт. Радше, застереження.
Мій син любить дивно поєднувати залишки їжі.
Як-от індичку й підливу між двома шматками горіхового пирога.
Смак огидний.
- Ніхто не знає, завтра буде дощ? - Не кажи цициці.
Жахливий початок. Почну знову.
Пані та панове. Забудьте про жінку, яка була тут до мене. Її немає.
Як і вашого алібі сьогодні.
Ваш друг заснув у стрип-клубі. Страшно уявити, що його бадьорить.
Знаєте, що я дізналася?
В аеропорту дітей можна посадити на літак
і відправити в інше місто.
Технології вражають.
Раніше, якщо хотілося спокою, ти залишав дитину на порозі церкви.
І ризик не в тому, що відправляєш дітей з незнайомцями у машині,
у якої є хвіст. Ні.
Ризик у тому, що, коли вони поїдуть,
у тебе з'явиться шанс згадати, яке життя без них.
Правда ж? Ти все згадуєш. Чисту підлогу.
Спокій удома.
Свою кляту талію.
Секс.
Секс до самого кінця.
Хоча б для чоловіка.
- Попався. - Секс у будь-якій кімнаті.
На будь-якому предметі. Майже. Від міксера раджу триматися подалі.
Не треба робити новини гучніше,
щоб потім казати дитині, що це Хрущов стукав черевиком.
Визнаю, хоча я і боюся, що владу захоплять комуністи,
частина мене думає: «Це заглушить звуки мінету в п'ятницю».
Гаразд, мій час спливає. На мене чекають у пеклі.
Поверніть друга у вертикальне положення. Ви такі добрі й милосердні.
Дайте чайові офіціантці. Їй ще дітей у Піттсбург відправляти.
Я місіс Мейзел. Дякую і на добраніч.
- Знову за руку. - Приведи Мідж.
Я працюю.
- Хутко. Мерщій. - Це чайові? Отакої.
Вибачте. Даруйте. Вибачте.
Перепрошую, містере Форд.
- Ось ви де. - Я Сюзі Маєрсон.
- «Сюзі Маєрсон і партнери». - Ну, привіт, Сюзі Маєрсон.
- Як вам шоу? - Я майже не дивився.
- Ви дивилися мою комікесу. - Справді? Я навіть верх не зняв.
Що ви думаєте? Чесно.
- Вона дотепна. - Справді.
І приваблива. Гарне поєднання для телебачення.
- Ну… - Візьміть її в шоу. Вона стане хітом.
- Не підійде. - Бо надто дотепна?
Надто міська. Моя аудиторія - провінція, але вона молодець.
- Вона може бути провінційною. - Вибачте. Щасти.
Гаразд.
- Візьміть її у штат. - Що?
До сценаристів. У вас немає сценаристок.
Ви продаєте мило. Хто купляє мило?
- Пральні? - Вона допоможе із жартами.
- Хто вам сказав про сценаристок? - Нутро.
Моя жінка каже, нам не завадить жіночий погляд.
Схоже, вона розумна.
- Розумніша, ніж я. - Сюзі.
Ось вона. Міріам Мейзел. Познайомся з Ґордоном Фордом.
- Ґордон Форд, Міріам Мейзел. - Радий знайомству. Ви дуже дотепна.
Дякую. Я фанатка вашого шоу й вас.
- Писатимете для мене? - Даруйте?
Сюзі нахвалювала вас, каже, ви станете моєю.
- Сценаристкою. - Ні. Я не сценаристка.
- Два слова. - Що?
- На два слова. - Годі слова рахувати.
- Ти мені довіряєш? - Так.
- Погоджуйся. - Не хочу бути сценаристкою.
Ніхто не хоче, але так ти потрапиш на студію.
А вже там ти мелькотітимеш перед ним і смішитимеш його,
і, нарешті, він розгледить у тобі кляту зірку.
Це він. Прорив. Згодна?
РУШАЙ УПЕРЕД
Згодна.
Ґордоне, ми з радістю приймаємо вашу пропозицію.
Гаразд, почнете в понеділок. Майку, домовся.
Творчий керівник Яна Філоненко