60 MINUTER
Midge Maisels förbluffande framgångssaga skiljer sig från många andra.
Hennes resa från Gaslight Café i New Yorks Greenwich Village
till världsomspännande berömmelse och ryktbarhet är legendarisk.
Trots att hon ofta undvikit pressen gick hon med på att prata med mig.
- Du ser lite nervös ut? - Det är den där kroppen i bakluckan.
Jag skulle ha dumpat den, men fick ont om tid.
Vilken resa. Du har vunnit Grammy, Emmy och franska hedersorden Art et lettres.
- Får man kalla dig en "levande legend"? - Jösses, Mike, jag är inte död än.
Eller är jag det? Ring ambulansen.
Varifrån kommer din passion för att uppträda? Vad driver Midge Maisel?
Jag älskar det jag gör. Jag älskar att prata med folk.
Förutom i detta sällskap. Jag skämtar. Jag gillar pengar. Det skäms jag inte för.
Och jösses, vad jag älskar att höra folk skratta.
Och det gör hon, hon får folk att skratta.
Vid 30 års ålder sålde hon ut Copacabana 18 kvällar i rad.
Turnéer i USA, Kanada och delar av Europa sålde slut på några minuter.
Hon knöt vänskapsband med kändisar.
Hon uppträdde med Bob Hope, reste till Vietnam
och blev truppernas favorit.
Midge, du är underbar. Jag älskar klänningen. Schiaparelli?
- Jag minns inte var jag köpte den. - Får jag kolla etiketten?
- Vad står det? - Tillträde förbjudet.
Det är förhandlingsbart.
Hennes publik blev äldre och längtan att chockera än starkare,
och det hela kulminerade 1971 i den omsusade showen i Carnegie Hall.
Hur har den damen mage att dyka upp och se ut så där.
Känner ni till... Grundlagens första paragraf? Den gäller än.
En kväll av vanära som kunde ha satt stopp för karriären,
blev som så mycket annat i Midge Maisels liv,
en början på ett helt nytt kapitel, och en helt ny publik av unga fans,
genom hennes oförvägna turnéer på college.
Utöver allt detta, uppfostrade hon två barn.
Sonen, Ethan, och dottern, dr Esther Maisel.
Hur var det att ha Midge Maisel till mor?
Det var en otrolig barndom fylld av skratt och värme.
- En underbar mamma. - Andra barn blev väl avundsjuka?
- Ja, konstigt nog. - Och så var det männen.
Männen. Männen i Midge Maisels liv. Så många män.
- Du låter som min revisor. - Fyra äktenskap.
Plus flera andra, eller ska jag säga många, relationer.
- Hur kommer det sig? - Jag vet inte.
Tur i spel, otur i kärlek. Jag gifte mig för livet. Vilket misstag.
Och så till förhållandet som varade längre än alla de andra sammanlagt...
Du var den mäktiga talangscouten Susie Myersons viktigaste artist.
- Stämmer det? - Det stämmer.
Du vet vilka artister hon har nu.
Liza Minnelli, George Carlin, Barbara Streisand.
Så gott som alla i Hollywood. Utom du.
Tjugofem år av vänskap tog slut. Vad hände?
Det blir lätt så när två personer i showbiz försöker vara vänner.
Ska jag läsa upp vad hon sa om dig nyligen i Variety?
Behövs inte. Jag har det intatuerat på rumpan.
Och så var det hennes kläder.
- Ska du sälja alltihop på auktion? - Varendaste knapp och rosett.
På sätt och vis är det här mina vänner. Min första kväll på Gaslight.
Japp, en sann historia. Min klänning från B. Altmans telefonväxel.
Det var roliga tider. En klassiker.
Den här bar jag kvällen när jag blev dumpad på startbanan, 1960.
Femte kvällen på min första Copa-turné.
Den här hade jag på Woodstock. Jag uppträdde inte, men blev lerig.
Gästvärd hos Johnny Carson, min biroll i En ding, ding värld.
Och här är dräkten jag bar första dan som manusförfattare hos Gordon Ford.
Min sittdräkt. Den la jag mycket tanke på.
- Och vart går intäkterna? - Till Weissman-Maisels barnfond.
Utbildning, hälsovård, hungersnöd och uppehälle.
Barnen är de bästa lärarna.
Av dem har jag lärt mig att älska, att skratta, att lyssna.
Allt jag gör är för barnen. Släck lamporna, mina damer.
Komediennen och superstjärnan Midge Maisel kämpar vidare i framgång och motgång,
och allt hon gör, säger hon är "För barnen".
- Ät, din lilla skit. - Miriam.
- Han måste äta för att överleva. - Inte hungrig.
- Jag hör inte. Det här är ert fel. - Vad då?
- Ungarna. - Vi tvingade dig inte att skaffa dem.
Nej, men ni skapade en miljö med dockor och böcker om att vara mamma,
ni monterade ett leksakskök åt mig
med vattenkokare och elektriskt kylskåp.
Jag var så stolt ända tills du fick en stöt.
Nu behöver jag extra barnvaktshjälp. Det nya jobbet är fem dagar i veckan.
Berätta nu hur du ska bli författare hos Gordon Ford.
- Jag förstår inte. - Inte vet jag. Han gav mig jobbet.
Jag sa ja.
Så han går bara runt på stan och ger jobb till främmande människor?
Han låter instabil.
Han har säkert folk som gör det åt honom, men vi fick direktkontakt.
Vad finns att skriva?
- Hittar han inte på det? - Hans monolog skrivs åt honom.
- Jag trodde att han var sån. - Mina illusioner är krossade.
- Jag borde ha gått varligare fram. - Var det verkligen han?
Jag läste om en kvinna.
Hon promenerade längs 6th Avenue, och stötte på Winston Churchill.
Han skulle till sin dotter i England, men hade tappat sin plånbok.
- Det finns inget värre. - Hon gav honom de 40 dollar hon hade.
Senare sågs samme man på Union Square med nerdragna byxor, skrikande på måsarna.
- Så det var inte Churchill. - Det är min poäng.
Så det var kanske inte Gordon Ford.
Det var det. Han anställde mig. Hans byxor var på. Jag tog jobbet.
- Nu pratar vi om ungarna. - Jag gör gärna vad jag kan.
Det hoppas jag att du vet. Det är så roligt att ta hand om dem.
- Och när jag inte kan det... - Då kan jag.
Jag älskar att hämta Ethan efter skolan. Esther älskar att följa med.
Hon rider på mina axlar och säger: "I galopp, Janusz."
Då galopperar jag med vindens fart.
Jag kan passa dem när du vill, även på kvällar. De är fantastiska.
Jag har haft ett hårt liv. Kriget, bomberna, så mycket lidande.
Men när jag umgås med dina barn,
börjar jag tänka på att skaffa egna barn
för första gången i mitt liv.
Tack, ni båda. Jag uppskattar det verkligen.
- Vem är det? - Vet inte du det?
Han har skruvmejsel. Är han hantverkare?
Jag har inte anlitat nån.
- Han verkar känna barnen. - Och Zelda.
Sen flera veckor. Men vi vet inte vem han är?
Vem han än är, verkar han ha tid.
- Lämna inte saltet framme - Sen när lämnar vi inte saltet framme?
- Saltet står alltid framme. - Jag ställer alltid undan det,
- så råttorna inte tar det. - Det är inte socker, utan salt.
Stoppade du henne på gatan?
Hon stoppade mig. Hon är en sån jänta.
Hon stoppar folk på gatan för att pladdra.
Moishe Maisel,
jag har aldrig sagt ett ovänligt ord om dig till nån.
- Säg när jag gjorde det. - Förra året på Disneyland.
Det jag sa då stannar mellan mig och Kalle Anka.
- Jag är så ledsen, kompis. - Hur visste du att det var jag?
Jag har varit orolig för dig.
- Hur mår du? - Jag känner mig överkörd.
Du söp rejält igår, det var inte nådigt.
- Vad hände då? - Du var dyngrak när du kom.
- Raggade upp tjejer som var på dejt. - Slog de mig?
- Nej. Du förolämpade bandet på scenen. - Slog de mig?
Nej. Du gjorde du lite ståupp och försvann sen.
Jag vet inte hur du kom uppför trapporna. Du blödde.
Jag tog dig till akuten. De fixade till dig. Du hade brutna revben.
Du blev sydd och jag körde hem dig.
- Förlåt mig. - Du är förlåten.
Du har vänt alla Disney-figurer emot mig.
Fast kanske inte riktigt än. Jag har inte bestämt mig.
Kan jag göra nåt?
Nej. Jag har en idé. Vi hörs senare.
Det kan du drömma om.
Tror du inte att Askungen kollade in mig? Jojomen.
Hallå. Vi är här.
Vem är här?
- Nån är här. - Hej, farmor. Hej, farfar.
- Väntade vi er? - Det är ungarna.
De ville tillbringa söndag med farmor och farfar.
Så gulligt.
- Kom och ge farfar en stor kram. - Kom till farmor först. Jag har förtur.
- Kom. Jag väntar. - Kom nu.
- Jag har känslor. Mina knän gör ont. - Ni sårar mig, ni krossar mitt hjärta.
- Ni vill inte såra mig. Jag har godis. - Mina ben gör ont, inte hans.
- Mitt hjärta brister. - Mitt med.
Titta, där är han. Vår lilla patient.
- Hej. - Hej.
Bli inte rädda. Han kommer att bli bra.
Er pappa blev påkörd av en pytteliten bil, men mår redan bättre.
- Titta. Han står på benen. - Har du vuxit?
- Det är inte min pyjamas. - Okej.
Jag mår fint. Det ser värre ut än det är.
Gå in i vardagsrummet och ta fram era leksaker.
Jag följer med. Kom, ungar.
- Jag kommer strax. - Jag ville inte komma hit.
- Hämta leksakerna. - Var är mina kläder?
På kemtvätten.
De var smutsiga och blodiga. Du får dem om 6 till 8 timmar.
Vems är den här? Den är inte Ethans och inte min gamla.
Jag har alltid pojkpyjamasar på lager. Som alla andra.
Ingen annan har det.
Gå nu innan ungarnas kramar tar slut.
Ungar, här kommer farmor. Spara kramar åt mig.
- Det är en lång historia. - Jag vill gärna höra den. Kom igen.
Dra inte så hårt, du drar i stygnen.
- Jaha? - Jag hamnade i slagsmål.
Var det din långa historia? Det var inte ens en haiku.
- På klubben. - På klubben? Var var Archie?
- Jag pratade med Mei. - Mei? Det här var inte Mei.
Vad är det med Mei?
- Det finns ingen Mei, okej? - Ingen Mei?
- Gjorde ni slut? Men bebisen då? - Det finns ingen Mei och ingen bebis.
- Så där. Är du nöjd? - Ingen bebis?
- Ingen bebis. - Hon ska flytta... Hon har flyttat.
- Hon är i Chicago. Det tog slut. - Jag är ledsen.
- Nej. - Förlåt.
Jag var rädd att nåt sånt här skulle hända.
- Som vad? - Hon var inte redo.
- Hur vet du det? - En känsla bara.
- Vi pratade på sjukhuset. - Sjukhuset?
- Om hur vi skulle göra med ungarna. - Pratade ni?
- Ni var inte eniga. - Skämtar du?
Nej.
Men du lät mig inte få veta att mitt liv höll på att rasa samman?
- Det var bara en känsla, en föraning. - Du borde inte ha pratat med henne.
- Joel. - Det kan ha varit avgörande.
- Och lett till detta. - Vad då?
- Lägg av. Hon valde själv. - Med din hjälp.
Jag lappar till dig sen, när du har mindre ont.
Jag stötte inte bort Mei.
Mina kläder är här igen om åtta timmar. Jag går och lägger mig.
- Jag kan titta förbi hos dig... - Nej, tack.
Skämtar ni med mig?
Jag hade den perfekta klädseln för min första dag hos Gordon Ford.
Det tog timmar att gå igenom olika färgkombinationer.
- Men sen slog mig nåt. - Ett trubbigt föremål?
- Vad? - Fortsätt.
Det är inte ett jobb där man står, utan sitter.
Förklara.
Hos B.Altman stod jag vid disken. Ett stående jobb.
Ståuppkomedi, ett stående jobb. Jag vet hur man klär sig.
Men jobbet hos Gordon Ford är sittande för det mesta.
Så kjolen kan inte vara rak.
Den kan vara rak med slits, men inte slits i sidan.
För om jag rör mig i stolen, syns det mesta.
Slits därbak är okej, som en stilfull ventil.
Det gör det lätt att gå. Det för oss åter till utsvängning.
Den måste vara utsvängd för att passa olika sittställningar.
- Intressant. Var det därför du ringde? - Japp.
Så för att sammanfatta, ringde du mig klockan jävla 04.56
på morgonen, efter att ha grubblat på färgkombinationer i timmar
för att du plötsligt insåg att jobbet är sittande?
Ja.
Men först trodde du att jobbet var att stå och dra vitsar för Gordon hela dagarna?
Så jävla korkat.
- Jag vet inte vad jobbet är. - Ny regel.
Bara så att du och den stupida klanen Weissman vet,
så ringer ingen min jäkla telefon före kl.10.30, av nån enda anledning.
- En nybryggd kopp, miss Susie. - Ingen utom Zelda.
Om Zelda ringer mig, kompenserar hon för det.
Tack, miss Susie.
Jag har världens skvaller åt dig.
Är det nåt dumt, slänger jag ut dig genom fönstret.
Zelda har en pojkvän.
- Vad hände med Janusz? - Det är Janusz.
- Hur vet du det? - De har varit ihop i månader.
Jag ser dem i Village. En otrolig dansare.
Hur kan du veta det först nu? Han renoverade badrummet.
Var det han?
Har du inte märkt den biffige killen som är tänd på Zelda?
Jag kunde vara mer observant.
Du är en observationskomiker. Det är nåt fel på dig.
Sjutton. Drinkar efter jobbet.
Jag behöver en outfit för jobbet och en för drinkar med gänget.
Det är inget cocktailparty, det är ett jobb.
Se här. Det här med det här. Och det här.
Och den här.
- Fantastiskt. - Kan du sitta i den?
Jag vill vara säker på det. Är den utsvängd nog?
- Perfekt. - Jag går och lägger mig.
- Tack, Susie. - Fan ta dig, Midge.
Nej.
Nej! Ursäkta. Jag pratar med honom.
Ännu en skummis på tuben.
- Midge. - Jag sa nej. Jag vill inte prata med dig.
- Vänta. Jag fick aldrig förklara. - Säg det till din espressomaskin.
Midge, kom igen.
Ursäkta mig. En galning är efter mig.
Jag hade inget telefonnummer och ingen adress för att kontakta dig.
Bra. Det ville jag inte heller. Chanel? Mycket snygg.
Jag gick till parken varje morgon.
- Du kom aldrig. - Jag gick aldrig tillbaka.
- Jag tog med blommor varje dag som ursäkt. - Hoppas du gav dem till frun.
- Det är synd att slösa med blommor. - Ja, mycket snygg.
Ursäkta mig. Två minuter, det är allt jag ber om.
Två minuter.
Okej, jätteskoj, men jag måste bara berätta...
Helt otroligt.
Ursäkta mig. Lämna plats. Ur vägen, för fasiken.
- Så oförskämd. - Jag?
Det är ni som går alla i bredd som fotbollsbackar.
- Hallå. - Herregud.
- Jag svär, jag gör inte så. - Vad? Förföljer en kvinna på tunnelbanan?
- Tagit med mig en kvinna hem. - Till ditt och din frus hem?
Det är inte som du tror.
Vi pratade på. Men du sa aldrig att du var gift.
- Det är jag inte. - Var det din syster?
Som är missnöjd med att du ligger med nån annan?
- Jag vill inte att hela New York hör. - Du började.
Varför åker du ditåt? Du var på väg åt andra hållet.
Det här är mitt i smeten.
TÅG NORRUT
Helvete.
Helvete. Midge? Är du här? Midge?
- Ursäkta. Vad står på? - Förlåt. Jag letade efter en vän.
Det är samme man som flög på mig i trapporna.
- Flög på er? När? - Lögner.
Han kallade oss oförskämda.
- Vad tusan? - De blockerade trappan.
- Två minuter. - Herre min skapare.
Sen behöver du aldrig se mig igen. Säg åt honom att allt är som det ska.
Allt är som det ska.
Jag ställde till det ordentligt. Jag försatte dig i en hemsk situation.
Hemsk? Den var mer än hemsk.
Den var alla synonymer. Välj en av dem.
- Jag kommer på en ikväll. - Ja, det var min fru.
- Inte din syster? - Vi är separerade. Det var min bostad.
- Hon fick vårt gamla hus. - Varför dök hon upp då?
För att lämna hunden, vilket hon lovade ge förvarning om.
- Nu ska vi skiljas. - Du och hunden?
Äktenskapet var över långt innan vi möttes. Du, Midge...
Att träffa och prata med dig, räddade mitt liv.
Jag är inte här för att övertala dig. Bara för att be om ursäkt.
Hur mår hunden?
- Hon tog hunden. - Vad?
- Hon ändrade hans namn. - Lumpet.
- Har jag förstört Riverside Park för dig? - Bara tillfälligt. Jag är återställd nu.
- Bra, för det är en fantastisk park. - Det är det.
Vi kanske stöter på varandra där igen.
- Kanske. - Kanske är bra. Det räcker för mig.
- Adjö, Midge. - Adjö, Sylvio.
Jag håller på dig, grabben.
VISDOM OCH KUNSKAP ÄR VÅR TIDS GRUNDVALAR
- Påstår du att Gordon anställde dig? - Han gör inte det personligen.
Det är ovanligt, men han kom till min strippklubb.
Klubben där jag uppträder.
- Jag förstår. - Nej, inte alls. Jag är ståuppkomiker.
- Är du här för att vara med i programmet? - Du ska vara bokad.
Du kan inte bara komma in från gatan.
Jag kom inte bara in från gatan. Vänta. Han känner mig.
Mike. Mike. Mike.
Midge Maisel.
Släpp in henne.
Vi har inte träffats officiellt.
Jag vet att du och Susie hade en skakig början.
- Skakig början? Jättekul. - Nu är jag här.
- Tror du inte... - Vet du att den är doftlös?
- Vad? Vad pratar du om? - Min gran. Det är en skitgran.
Jag slet åt mig den för att undkomma ditt troll till manager.
Min lägenhet doftar inte det minsta jul
för den förbannade skitgranen är en värdelös, livlös gran.
- Du lär dig snart att tycka om mig. - Ni två är av samma skrot och korn.
Det kan ta en månad eller två. Ge mig sex, så bowlar vi och dricker öl.
- Jag måste gå. Kan du hälsa Susie en sak? - Visst.
- Jag ska framföra det. - Du är sen, förresten.
Är det där författarna?
- Är det dit jag ska? - Det är manusrummet. Gå in du.
Tack.
Han klarar väl inte att regissera ett drama, Alvin?
Vi gjorde Caesar.
Det är inget fel på Mel Brooks. Jag gillar honom. Han är rolig.
- Men? - Här kommer det.
Han gillar syre. Oj, vad han gillar syre.
Han är som en dammsugare som suger i sig allt.
Fråga Simon, Gilbert. Fråga Sid, för fan.
Det grönögda monstret biter handen som föder det.
Jösses. Shakespeare före lunch?
Min enda önskan är att du slutar ta ut ditt hat mot Mel Brooks på mig
för att vi har samma namn.
- Jag hatar honom inte. - Inte jag heller.
- Hej. Har jag kommit rätt? - Skulle inte tro det.
- Är det här manusrummet? - Här skriver vi manus.
- Jag är er nya manusförfattare. - Alvin?
George sa att nån flicka skulle börja. Han sa inte när.
Jag är den flickan och börjar idag.
- Vem är han? - Det vet du snart.
- Malkulor. - Båtskor.
Jag har båtskor.
Jag vill veta om när det kommer nya. Men jag är bara scenarist. Vad vet jag?
- Millie... - Midge.
Midge?
Lita aldrig på folk vars namn inte rimmar.
- Bitch? - Fan.
Ralph, Mel, Adam, Cecil och jag är Alvin. Sitt.
- Bra. Jag har på mig min sittkjol. - Din vad?
En vid kjol för sittande.
Man kan stå i den, men sitta går lika bra.
- Den är mångsidig som byxor. - Gordon är på dåligt humör.
- Igen? - Vad är så farligt med hans lilla liv?
- Han har slutat röka. - Jösses.
- Kom igen. - Han vill inte att nån annan röker.
- Måste vi också skilja oss om han gör det? - Får jag röka klart den här? Nej?
Cancern får vänta.
De kom för cigaretterna. Jag sa inte emot.
Kom igen, pojkar. Ge mig en bra blandning. Tjugo på en.
- Jag hämtar min nu. - Jag också.
- Alvin, vad är tjugo på en? - Hallå.
Ja, jag vet om Bernstein, jag läste meddelandet.
Jag tänker inte ge honom en bunt toppenskämt.
Ge honom en cigarett för fan.
- Hej. Nån aning om vad tjugo på en är? - Nix.
Gordon Ford Show. Ja, han har slutat röka.
Vi låter alla veta det nu. Vi undanhöll det inte.
Ja, vi måste alla sluta röka.
Hej, Midge. Susie, det är Midge. Hon låter lite konstig.
- Hur går det, min mästare? - Panik. Jag har panik. Oj, jösses.
- Andas djupt. - Jag hyperventilerar.
- Sätt huvudet mellan benen. - Vem är det? Dinah?
Ta en cigarett. Vad är det för fel på dig?
- Du berättade inte om tjugo på en. - Vad är det?
Vi fick i uppgift att göra tjugo på en. Tjugo vitsar på en timme.
Det var 8 minuter sen, så jag har... Jag är för skärrad för att räkna.
Du har 52 minuter på dig att skriva 20 skämt. Ett skämt var 2,6 minut.
- Äntligen får jag räkna. - Nej.
De måste vara kvalitetsskämt.
- Vinnarskämt. - Varför är du i telefonen?
Hon ska lära sig. Så går det till.
- Du är nere på ett skämt var 2,5 minut. - Prata inte, Dinah.
Jag spottar inte ur mig skämt. De tar tid.
Jag formar och knådar fram dem. Nu är jag helt tom. Klockan tickar.
Då får vi inspirationen att flöda. Vad sägs om det?
Washington Square Park är inte fyrkantig utan rektangulär,
så den borde heta Washington Rectangle Park.
- Inte så dumt - Urdåligt.
- Jag skriver inte vitsar. Det gör du. - Nej. Det sa jag ju.
Du fick jobbet. Låtsas tills du lyckas.
Jag kollar min anteckningsbok, ser om nåt inspirerar mig.
Det viktiga är att Gordon tycker du är rolig.
- Hur går det? Lär ni känna varandra? - Han är på nåt annat våningsplan.
Skulle inte jag få ett kontor? Jag har inget.
Tänkte inte på det.
Jag har ingen stol och hittar inte till damrummet.
Alla talar i koder. Mike Carr bad mig hälsa till dig.
- Jag antar att du ger mig fingret. - Båda fingrarna.
Jag måste gå. Jag måste tänka... Skriva. Hej då.
Gordon Ford Show.
- Jag älskade honom. Honom saknar jag. - Hur dog din andra man?
Det var så förbaskat. Han halkade på en isfläck under en vinterpromenad.
- Åh, herregud. - Det blir värre. Gatan låg på en kulle.
Han gled hela vägen ned för gatan till ett sågverk.
- Åh, herregud. - Det blir värre. Vart ska du?
- Få bort folk härifrån. - Nej. Herregud.
- Vad hände? - Det började brinna. Håll er undan.
- Men hur? - Det kan vara elfel eller mordbrand.
- Vi vet inte. - Mordbrand?
Det är för mycket.
- Det är bara för mycket. - Vad är bara för mycket?
Min tesalong.
- Mr Carr, Florence på tvåan. - Varsågod.
Det var bara 59 minuter.
Håll käften. Du ser knipslug och självbelåten ut. Börja du.
Förra veckan hade Camelot Broadway-premiär
Off-Broadway höll man för näsan.
Vi säger kanske. Adam?
Det är den tid på året då barnen skriver till tomten.
- Han gillar inte tomteskämt. - Får jag avsluta?
Är inte barnatro fantastiskt?
Tomten kommer med klappar trots att man sett honom bakis på Macy's?
- Han gillar inte tomteskämt. - Fan.
- Ralphy? - Jag hoppar över tomteskämten.
Ni kanske har hört att NASA ska skicka ut en schimpans i rymden.
De ville skicka en större apa, men Jerry Lewis och min producent vägrade åka.
Kolla med George först.
- Det är han som är i rutan. Cecil? - Jag saknar Nixon.
- Och? - Det var allt. Det är vad jag har.
Häpnadsväckande professionalism. Vi hör av oss. Och flickan?
Det är jag. Den enda med former.
Ta inget för givet.
Det gamla talesättet säger, behöver man nån...
Över berg och dal Gå vår dammiga färd
Då bandvagnarna dundra in
När nån slår en drill, sjunger vi för att dölja ljudet.
Jag fattar.
Hör bandvagnarna dundra in
Sen är det hej å hå Ut i fält vi gå
Var var vi?
- Flickan. - Det är jag.
- Varsågod. - Okej. Det finns ett gammalt talesätt...
Över stock och sten Går vi i armén
Och bandvagnarna dundrar fram
Amanuensen.
- Amanuensen. - Kommer.
- Skriv rent dem till Gordon. - Uppfattat.
Lunchdags.
- Vart går du? - Kinakrogen.
Alvin, inget av mina skämt kom med på...
Över berg och dal Vi håller våra tal
- Det är mitt kontor. - Ursäkta.
- Abe. - Hej, Terrence.
- Prosit. - Tack.
- Du borde gå på lunch. - Kära nån, jag tappade tiden.
- Prosit. - Vore jag inte förkyld skulle jag gå.
Maury är också väldigt förkyld.
Är det nåt specifikt du vill diskutera med henne...
Det är en välkomstlunch.
Hon pratar om vad hon vill tillföra, ställer frågor. Hon tyckte om recensionen.
- Prosit. - Tack.
- Vilken av dem? - Komedin hon iscensatte.
- En pudding till Nigel. - Den var lysande.
- Jag gnällde lite på den. - Hon gjorde ändringar efter din kritik.
Sa att det gjorde den så mycket... Så mycket...
Vi säger bättre.
Penelope är brittiska. Fadern är tidningspamp.
Mamman är baronessa. De polar med kungahuset.
- Hon har mycket att berätta. Det blir kul. - Jag rapporterar sen.
- The Voice betalar lunchen. Inget knussel. - Uppfattat.
- Jag tänkte säga bättre. - Det var det vi trodde.
Francie. Dubbel-, trippel-, kvadrupel-kolla detta.
Backar de ur igen, hittar vi en ny bilfirma.
- God morgon? - Nu igen?
Jag försöker bryta isen. Jag hälsade Susie.
Där är han. Spektakulärt sen som vanligt.
- Trakasserar personalen. I god form. - Vem är det?
George Toledano, vördad producent för The Gordon Ford Show.
Jag vet det. Presenterar du mig?
- Jag hoppas han dör. - Ska jag presentera mig själv?
En lång, smärtsam död.
Jag vill att han kantrar med den ynka jolle han kallar yacht.
Men inte drunknar.
Utan flyter omkring på en flisig bit drivved.
Den enfaldige, nedlåtande, överlägsne...
- George. Hur mår du idag? - Mikey. Hur har du det, min son?
- Ja, du vet, George. Jämna plågor. - Och vem är den här ögontrösten?
Jag skriver manus. Midge Maisel.
Jag hörde att vi skulle få hit en kvinna.
- Så trevligt. Kalla mig George. - Detsamma, George.
Roligt. Det gillar jag. Du känner väl Madelyn Pugh?
- Jag tror inte det. - Skrev för I Love Lucy. Rolig dam.
Nancy Clark? The Ann Sothern Show.
Hon känner dem inte alla.
- Trevligt att ha dig här. - Tack.
- Trivsamma båtskor. - Du förskönar verkligen stället.
Jag kan avbeställa krukväxterna.
Han vill gärna pussas på fester, så se upp.
- Tack för varningen. - För helvete.
Jäkla författare som ger mig sån skit.
- Kan vi kasta cigaretter på honom? - Tända.
- Det är en brandrisk. - Börja om. Kom med nya idéer.
Samla ihop dem.
Det klarnar, Gordy. Det gör det alltid.
- Otroligt. - Åh, herregud.
Så, vad gäller?
- Korta, absurda skämt. - Och det säger han nu.
- Morgonen bortslösad. - Tills klockan ringer, tjugo på en.
- Ja. Jag behöver kaffe. - Trudy, sätt på kaffe.
Allt upphörde under kriget. Konsten decimerades.
- Var du där? - Jag var i London under blitzen.
Jag såg Luftwaffe flyga över oss.
- Min mormors hus i Mayfair bombades. - Herregud.
Hon överlevde, men vi såg världen gå under.
Sen, 1944, spelade Larry Richard III.
- Larry? - Olivier.
Jag satt på första raden, och min tro på mänskligheten återvände.
- Jag visste att vi kunde slå Hitler. - Underbart.
- Sen låg jag med Larry. - Bättre än med Hitler.
Det låter fånigt, men även det återställde min tro.
- Ja... - Huset bjuder på Île Flottante.
- Raring där, tack. Notan, tack. - På en gång.
Abraham, jag har ett förslag. Harold Pinter.
Jag sätter upp Födelsedagsfesten. Jag vill att du ser den.
Mer än gärna.
Han passar inte alla, men han är galen och genial.
Och han är bara 30. En så ung, viril ålder.
Nobel-priset blir hans.
- Jag kommer. - Så ska det låta.
Kära nån. Klockan är redan mycket.
- The Voice bjuder. - Så rart.
Jag borde ta med min fru hit. Hon skulle älska det.
- Hon är frankofil. - Min make är fransman.
De borde träffas. Ursäkta, men jag måste rusa.
Desto mer île flottante åt mig.
Om jag hade vetat att ni var så charmig,
skulle jag ha avsatt mer tid.
Det misstaget gör jag inte om.
Den här...
plånboken är så gammal. Jag måste verkligen byta ut den.
Jag minns inte hur gammal den är. Kanske sju, åtta år.
Man tänker inte på att byta plånbok tills man får en i present.
Men får man inte det, byter man aldrig ut den.
- Vad tycker ni om den? - Vad då?
Efterrätten.
Mycket god. Så god. Ta det här. Varsågod.
- Du är så fånig. - Ja, det händer.
Men i andra fall är jag mer dramatisk.
Som Olivier. Nej, inte Olivier. Inte alls som Olivier.
Jag är mer som Buster Keaton.
Bara en gammal sorglig, slapp clown.
Så rart.
Tills vi ses igen.
De har varit borta länge. Gott tecken, va?
- I tisdags? - Vi blev knappt klara till sändning.
- Ska jag hämta skrivmaskinen? - Nej.
- Vad väntar vi på? - Domen.
De är här. Ta betäckning.
- Helvete. - Jäklar, Teddy.
- Jag älskar er också. - Vad hände?
Minneskorten. Monologen är inte klar.
- Ska jag hämta skrivmaskinen? - Nej.
- Vad är kvar? - Noll.
- Han kastade allt. - Herrejävlar.
Det är en timme kvar.
- Jag borde ha hämtat skrivmaskinen. - Definitivt.
Det är en besvikelse, men vi ska inte gräma oss.
Vi ska skriva nya skämt eller dö.
Nu måste jag gå och hälsa på Angie Dickinson. Stackars mig.
Okej, hörni, blixtrunda. Gammalt, nytt, vad ni än har.
Fan.
- Trudy, sätt fart. - Redan här.
- Han vill ha fyndiga skämt. - Han ville ju inte det.
Gordon är stor och full av motsägelser.
- Ralphy? - Fyndigt, fyndigt. "Emily Post är död.
"Nu kan ingen skicka kondoleanser."
- Inte illa. Skriv ner det. - "Jag gick på premiären av en fransk film.
"Den heter Le Hau-hau-hau-hau-hauuu.
"På engelska heter den Le Hau-hau-hau-hau-hauuu."
Inte illa. Vi borde följa upp det. Mel?
Ben-Hur, om han är ett ben, hur ser det ut?
Pass. Adam?
"Tråkiga nyheter. Clark Gable gick bort, han efterlämnar familj och mustasch."
Han älskar Gable. Ta med den. Mer?
Jag jobbade lite under repetitionen.
- Vad? - Jösses.
- Lite nya grejer. - Dåligt omen.
- Vad då?
Vi jobbar aldrig med nya grejer under repetitionen.
- Vad? Varför? - Gordon kommer garanterat att slänga det.
Hur vet Gordon att jag satt på toa och skrev skämt?
Då slänger han det? Är han allvetande?
- Om nån är det... - Låt flickan prata.
- Fortsätt, Midge. - Tack, Alvin.
Den osänkbara Molly Brown är en ny show på Broadway.
Publikvärdarna räddar kvinnor och barn först.
- Hon var på Titanic. - Inga Molly Brown-skämt.
- Inte ens mina. - Mera?
Ja. Vita Huset väntar barn.
JFK Junior. Övergången blir smidig.
Personalen har redan lärt sig byta blöjor på Eisenhower.
- A för ett gott försök. Cec? - Vänta nu.
- Ja? - Det där sista var roligt.
- Nej. - Jo, det var det.
- Ingen skrattade. - Det skulle publiken. Det är aktuellt.
Ett skämt är inte kul för att du tycker det.
Inte för att jag säger det, utan för att det är det.
- Vet du vad det är? - Ja, det gör jag.
Okej. Ta med mitt Ben-Hur-skämt. Jag vet att det är kul.
- Mel... - Det var inte roligt.
- Jaså? - Eller aktuellt. Eller färskt.
Det var inte ens roligt när Jack Paar sa det.
- Alvin. - Vi har inte tid med det här. Cec, kör.
"Det finns en reklam för diskmedel.
- "Har nån av er sett den?" - Säkert hon.
- Ja. Han väntar på ditt samtal. - Abe, hur gick lunchmötet?
Håll för munnen, för sjutton.
- Hårda bud. - Gabe.
- Allt väl?
Jag har en fråga. Var ärlig.
För jag känner inte till förvecklingarna i New Yorks teatervärld.
Okej.
Är det här sexuellt?
Så många tankar far genom mitt huvud, Abe.
- Du undrar varför jag frågar? - Precis.
På lunchen med Penelope gick allt som smort.
Vi talade om teater och kritik och om kriget.
Sen la hon sin hand så här.
- Och det kändes... - Sexuellt?
- Ja. - Det är det också.
Jag visste det.
- Så det var en sexualiserad gest. - En av de äldsta.
Du kan ta bort handen nu.
Jag fattar inte.
- Jag fattar inte. Det var en lunch. - Och?
Inget sexuellt händer före kl.19.
Tidigast 18.30.
Aldrig 13.42 en måndagseftermiddag.
Jag lär mig mycket om dig.
Jag har grubblat,
försökt komma på om jag sagt nåt som gett henne fel intryck.
Var jag för snäll mot En pudding till Nigel? Är det så?
- Det och Bordeaux. - Hur vet du att vi drack vin?
- Du luktar vin. - Herregud. Vi drack vin.
Hon har aldrig stött på mig. Terence, har Penelope stött på dig?
- Hon vet att jag är homosexuell. - Sen när?
- Sen födseln. - Du är gift.
Jag lämnade min fru, jag bor med Maury nu.
I bokföringen. Som är förkyld. Vi måste prata oftare.
Gabe, vad säger jag till min fru?
- Din fru? - Ja, min fru.
- Ingenting. Abe, inget hände. - Inget hände, men nåt hände.
- Men inget hände. - Hon kommer veta. Känna på sig det.
Abe, berätta inte för henne om Penelope.
Om dig och mig, ja, men inte henne.
Vi ska inte göra om det.
- Du är för frestande. - Gabe.
- Det är över nu. - Kanske det.
- Det är över. Vi säger det ihop. - Det är över.
Bra.
- Var inte Maury gift? - Han bodde med sin syster.
Syster? Jag har verkligen inte hängt med.
- Han kommer. - Han kommer.
Han kommer.
- Var är Adam? - Var är han?
Det är showtime.
- Jag pratade med mina föräldrar. - Är du 14 år?
Håll gångarna fria. Var tysta om ni måste gå ut.
Nödutgångar finns på båda sidor längst bak.
En stor applåd. Visa Gordon hur glada ni är att vara här.
- Har vi en monolog? - Ingen aning.
Fantastisk publik.
Skratta åt allt ni tycker är roligt och applådera när vi tänder skylten.
Vi tände inte skylten. Ni lyder inte order.
Vi har ett fantastisk program. Strax tillbaka.
Okej. Så vi gör Clark Gable, Emily Post, NASA-skämtet, automatskämtet, näst sist.
Klarade Dennis den röda faran censuren?
- Utan anmärkning. - Vi kallar honom kommunist.
- Ingen sa nåt. - Ta med det.
Jag lägger till nåt spydigt om damens hatt. Hon vill synas.
- Jepp. Teddy? - Jag är i mitt esse.
- Bra jobbat. - Kavalleriet rider igen.
- I sista minuten. - Han håller oss på helspänn.
- Ta era platser, allihop. - Förlåt att jag sa sådär.
Jag kollade med en vän. Det var Paars skämt. Fan också.
- Teddy, poserar du för Kama-sutra? - Ta dig i brasan, Mel.
Mina damer och herrar, The Gordon Ford Show.
Kvällens gäster,
Angie Dickinson, Steve Lawrence och romanförfattaren Ray Bradbury.
Här är er värd, Gordon Ford.
Tack för att ni kom. Det är julstämning i New York.
Alla glittrande ljus och skyltfönster,
kastanjer som rostas över elden i soptunnor.
Han vill inte ha oss i blickfånget.
Mamma ser så gammal ut.
Nån tog min plånbok, men gav igen den. Inslagen med snöre och allt.
George, du sprang på ficktjuvar. Fick du nånsin tillbaka Magna Carta?
- Du ska ju inte gå omkring med den. - Så dumt av mig.
Tråkiga nyheter. Clark Gable har gått bort och efterlämnar familj och mustasch.
Frun, är det en hatt eller ert hår som brinner?
Vi kan hjälpa er. Vi har brandmän här utanför.
De spolar av er helt gratis.
Hur mår Chaim? Hur mår min lilla pojke?
Han är världens bäste lille gubbe.
Du skulle ha sett. Han lekte med en basketboll.
Han är så liten att han stod på öronen och gjorde en kullerbytta.
Det hade jag gärna sett.
Bollen landade på honom. Han släppte inte taget. Gulligt.
Jag hade en fråga, sen låter jag dig gå.
- Visst. - Gör du räder mot en fiende?
Hursa?
Jag vet att CIA har fullt upp. Men det här är viktigt.
Mamma? Jag är analytiker. Det har jag sagt en miljon gånger.
Detaljer behövs inte. Privatlivet är viktigt.
Vad pratar du om?
Det är ett kotteri jag har att göra med.
Nåt snabbt, oväntat, men slagkraftigt. En mycket snabb, intensiv attack.
Det korta svaret är att jag inte kan.
Får jag prata med nån på den avdelningen?
- Ge mig numret. - Vi har ingen sån avdelning.
Vad då för jävla kotteri?
Bara några kvinnor. De träffas ibland på Coney Island.
Om jag visste att de var där, så kunde du bomba ön.
- Jag är på jobbet. - Perfekt. Kan du be en kollega?
Ibland avlyssnar de samtalen. Vi kan inte prata om det här.
Ska jag ringa tillbaka senare? Vi kan använda ett kodord.
- Vad sägs om blomsterflicka? - Nej.
Kan vi ses i parken i skymningen? Spioner gör tydligen så.
Jag kan inte fortsätta konversationen.
Pappa är hemma. Abe, vill du säga hej till Noah?
- Hej. - Vad pågår?
- Abe? - Hej.
- Mår du bra? - Jag mår bra, tack. Hur var din dag?
Mäklade du några äktenskap på tesalongen?
Ja. Jag gick till tesalongen.
- Hur var teet? - Det var mycket gott.
Corinne och jag gick dit, och det var precis som vanligt. Mycket trevligt.
Så trevligt.
- Har du haft en bra dag? - Bara en typisk, trevlig måndag.
Åt efterrätt vid skrivbordet. Skrev lite... Det vanliga.
- Vad åt du till efterrätt? - Sa jag efterrätt? Lunch. Jag åt lunch.
Vill du gå ut och äta middag?
Rose, det är fruktansvärt.
Jag tänkte inte berätta för jag ville inte oroa dig.
Det var så upprörande att se stället brinna så.
Och lukten... Oolong och aska.
Du kan ju berätta vad som helst för mig.
Salongen var mitt kontor. Jag mötte alla mina klienter där.
Jag vet inte vad jag ska göra utan den. Stället luktade som en bröllopstårta.
Abe, vad är det här?
En sexualiserad gest med kärleksfulla avsikter.
Tja, klockan är över 19.00. Ska jag göra nåt i gengäld?
- Det är nog valfritt. - Okej.
- Det blev drinkar. - Men det är okej.
Din klädsel är som gjord för att sitta och du är väl på en bar?
Vidden klarar det.
Jag är trött på att hånas för att jag tänker på hur klänningar fungerar.
- Så de hänger på Toots Shor? - För att Gordon inte går hit.
Han hamnade i slagsmål med Toots.
- Det är deras fristad. - Jag måste fiska där. Bra ställe.
- Susie, det är ett skumt jobb. - Hurså?
- De tycker inte att jag är rolig. - Än sen. Bara Gordon gör det.
Idag kändes som en vecka och allt börjar om imorgon igen.
Sen nästa dag och nästa.
Våga inte ringa mig om morgondagens klädsel.
- Det ska jag inte. - Mingla nu, skaffa vänner.
Var självsäker. Du älskar publik. Tänk på killarna som din publik.
- Utnyttja dem. - Ska försöka.
- Hej då. - Hej då.
Hon är före mig i kön, köper samma tonfiskburk varje dag. 89 cent.
Hon räknar slantar.
En, två... Jag tappade bort mig. En, två... Jag blir tokig.
- Säkert? - Jag lärde mig hyfs på Harvard.
Det och grekiska och att slå på en fjäderboll.
Det finns väl ingen bomb under den?
Skämtar du? Skämtar du med mig?
- Har han slutit fred med Toots? - Inte vad jag vet.
Han kallade Toots en fet jävel för två veckor sen.
De började nästan slåss.
- Vad har hänt? - Hejsan.
- Hej, Gordon. - Tuff resa, men vi fixade det.
Som Alvins fru sa på deras bröllopsnatt.
- Det gjorde hon faktiskt. - Gordon, gillar du automatskämtet?
- Inte min favorit. - Bra. Det var Adams.
- Det fick ett skratt. Då är det kul. - Vet ni vad som är kul?
Mike fixade en kopia på 2000 Year Old Man. Med Mel Brooks. Störtkul.
Riktigt, riktigt roligt.
- Det roligaste... - Jag sa inte att Mel Brooks inte var kul.
Men det var Carl Reiners förtjänst.
Utan honom skulle Mel tafatt vänta i tysthet och öva på slutklämmen.
- Ja, det vore inte bra. - Ge upp.
- Hej. - Hejsan.
- Hur behandlar de dig? - Toppen.
Där ljög hon.
De är duktiga manusförfattare. Det är så spännande.
- Jag lär mig mycket. - Det var så lite så.
Om de bråkar, kom till mig.
Okej.
Jag tar en drink. Nästa runda bjuder jag på.
- Schyst. - Tack, chefen.
- Vad förändrades? Detta. - Vad?
Allt var sig likt, förutom X-faktorn.
- Du är lika med X. - X? Jag är inte X.
- Titta där. - Kul att ha dig tillbaka, Gordon.
- Du är i form. - Som vanligt.
- Jag saknar det redan. - Vi går till irländarens pub.
Jag tål inte den där pysslingmusiken. Jag blir galen.
Ni kan komma tillbaka.
- Stället på 59th? - Ni kan komma tillbaka.
- PJ Clarkes? - De är snåla med måtten.
Jag är inte X.
- Glöm inte att äta - Midge
Jag har börjat ett nytt jobb. Det är inte roligt.
Varenda jobb kan ju inte vara roligt.
En sjuksköterska som för in en kateter, tänker inte:
"Det såg roligare ut på pappret."
Och det är bara män.
Jag sitter i ett rum med ett gäng män, ingen av dem är trevlig
eller minsta hjälpsam.
Ännu så länge vill ingen av dem ligga med mig.
Det är det minsta de kunde göra. Diade inte dessa män vargar?
Vita huset väntar småttingar.
Lille JFK Junior. En smidig övergång.
Vita husets personal lärde sig ju byta blöjor på Eisenhower.
Jag visste att det var roligt.
Undertexter: Sara Ritzén Awunor
Kreativ ledare Elsa Hallström