60 ХВИЛИН
Мідж Мейзел відрізняється від інших зірок, що досягли успіху за одну ніч.
Її шлях від кафе «Газлайт» у Ґринвіч-Вілледж,
до світової популярності та слави просто легендарний.
Вона не любить інтерв'ю, але погодилася розказати мені про своє життя.
- Ти здаєшся схвильованою. Це так? - Це через труп у багажнику.
Мала позбутися його, але день пішов не за планом.
У тебе яскраве життя. Виграла «Ґреммі», «Еммі», Орден Мистецтв та літератури.
- Про тебе можна сказати «жива легенда»? - Боже, Майку, я ще не вмерла.
Чи вмерла? Викликай швидку.
Звідки ця пристрасть до сцени? Що надихає Мідж Мейзел?
Я люблю свою справу. Обожнюю спілкуватися з людьми.
За виключенням співрозмовника. Жартую. Люблю гроші. І не соромлюся цього.
І, боже мій, обожнюю звук сміху.
Її робота - дарувати людям усмішки.
Розпродано квитки на її 18 виступів підряд у «Копакабані», коли їй було лише 30.
Квитки на численні тури в США, Канаді та Європі розлітаються за хвилини.
Вона дружить з відомими зірками.
Її шоу з Бобом Гоупом і їхні поїздки до В'єтнаму
обожнювали військові.
Мідж, маєш казковий вигляд. Чудова сукня. Це «Скіапареллі»?
- Вибач. Я забула, де купила його. - Можна подивитися на бирку?
- Що на ній? - Вхід заборонено.
Можемо домовитися.
Її аудиторія ставала старшою, а її бажання шокувати - сміливішим,
що вилилося в сумнозвісне шоу 1971 року в Карнеґі-холі.
Така… жінка має… щоб прийти в такому вигляді.
Хтось чув про… Першу поправку? Вона ще чинна.
Той ганебний вечір, що міг покласти край її кар'єрі, став,
як і багато іншого в житті Мідж Мейзел,
початком нового розділу з цілком новою аудиторією юних фанатів,
завдяки її зухвалим турам університетами.
Крім усього іншого, вона виховала двох дітей.
Сина, Ітана, і доньку, докторку Естер Мейзел.
Як це - бути донькою Мідж Мейзел?
Дитинство було неймовірним, сповненим сміху й тепла.
- Вона прекрасна мати. - Інші діти, мабуть, заздрили.
- На диво, так. - Також були й чоловіки.
Чоловіки. Чоловіки й Мідж Мейзел. Стільки чоловіків.
- Ти говориш, як мій бухгалтер. - Чотири шлюби.
І ще кілька, точніше, чимало, інших стосунків.
- Чому так? - Не знаю.
Щастить у житті, але не в коханні. Думала, що вийду заміж раз. Смішно.
Але в неї були стосунки, що тривали довше за всі інші разом узяті.
Ти була головною клієнткою відомої менеджерки шоу-бізнесу, Сюзі Маєрсон.
- Це так? - Так.
Ти знаєш її клієнтів.
Лайза Міннеллі, Джордж Карлін, Барбра Стрейзанд.
Просто всі в Голлівуді. Усі, окрім тебе.
Дружбу, що тривала 25 років, зруйновано. Що сталося?
Двоє людей у шоу-бізнесі намагалися бути друзями.
Прочитати, що вона сказала про тебе у «Вараєті»?
Не треба. Я вже вибила це собі на…
Тоді вона стала продавати свій одяг.
- Ти віддаєш усе це на аукціон? - До останнього ґудзика й банта.
В якомусь сенсі це мої друзі. Мій перший виступ у «Газлайті».
Так, усе так і було. Сукня телефоністки з «Бі Алтман».
Веселі часи. Класика.
У цьому я була, коли мене кинули на літній смузі в 1960-у.
П'ята ніч моїх концертів у «Копі».
У цьому я була на Вудстоку. Не виступала, але забруднилася.
Запрошена ведуча в Джонні Карсона, мій епізод у «Шаленому світі».
А це вбрання я вдягнула в перший день роботи сценаристкою для Ґордона Форда.
Моє вбрання для сидіння. Я ретельно його вибирала.
- Куди підуть гроші від продажу? - Дитячий фонд Вайсман-Мейзел.
На виховання, лікування, їжу, домівки для дітей.
Діти - мої найкращі вчителі.
Вони навчили мене любити, сміятися, слухати.
Усе, що я роблю, я роблю для дітей. Увімкніть світло, дами.
Отже, суперзірка комедії Мідж Мейзел крокує шляхом успіху й труднощів,
роблячи все, за її словами, «для дітей».
1961 РІК
- Їж, негіднику. - Міріам.
- Він має їсти, щоб вижити. - Я не голодний.
- Не чую. Це ваша вина. - Що саме?
- Діти. - Ми не змушували тебе народжувати.
Ні, ви створили атмосферу: ляльки, книжки про материнство,
лялькова кухня, яку ти зробив,
з грилем і холодильником, що вмикався в розетку.
Я пишався нею, доки тебе не вдарило струмом.
Тепер мені потрібна допомога з дітьми. Нова робота п'ять днів на тиждень.
Розкажи, як ти писатимеш для «Шоу Ґордона Форда».
- Я не розумію. - Нічого казати. Він найняв мене.
Я погодилася.
Він вештається містом, пропонуючи незнайомцям писати для його шоу?
Наче псих якийсь.
Упевнена, за нього це роблять інші, але мене найняв особисто він.
Що там писати?
- Він не на ходу придумує жарти? - Йому пишуть монолог.
- Я думала, він від природи дотепний. - Мої ілюзії розбито.
- Не хотіла їх жорстко розбивати. - Це точно був він?
Я читала про одну жінку.
Вона йшла по Шостій авеню і натрапила на Вінстона Черчилля.
Сказав, їде в Англію до хворої доньки, але загубив гаманець.
- Жахливо. - Вона дала йому все, що мала, 40 доларів.
Пізніше цей чоловік стояв на Юніон-сквер без штанів і горлав на чайок.
- То був не Вінстон Черчилль. - Саме так.
Може, тебе найняв не Ґордон Форд.
Це був Ґордон Форд. Мене найняв він. Він був у штанях. Я погодилася.
- Поговорімо про дітей. - Я з радістю допоможу.
Ви ж знаєте. Няньчити дітей - найбільша радість у житті.
- А коли я не зможу, то… - Зможу я.
Люблю забирати Ітана після школи. Естер ходить з нами.
Вона сидить на моїх плечах і каже: «Вйо, Януше».
Тоді я прискорююся і лечу, як вітер.
Я можу сидіти з ними, коли треба. Навіть уночі. Вони чудові.
Моє життя було важким. Війна, бомбардування, стільки страждань.
Але коли я з вашими дітьми,
я думаю, чи не завести своїх.
Уперше в житті.
Дякую вам обом. Я дуже вдячна.
- Це хто? - Ти не знаєш?
У нього завжди є викрутка. Думав, він майстер.
Я не наймала майстра.
- Схоже, він близький з дітьми. - І Зельдою.
Він тут давно, а ми його не знаємо?
Ким би він не був, схоже, він вільний.
Дивовижна місіс Мейзел
- Не залишай сіль на столі. - Коли це ми почали прибирати сіль?
- Сіль завжди стоїть на столі. - Я завжди її прибираю,
- щоб щури не залізли. - Це не цукор, це сіль.
Ти зупинив її на вулиці?
Вона мене зупинила. Вона пліткарка.
Вона ходить містом, зупиняє знайомих і пліткує.
Мойше Мейзел,
я ніколи нікому не сказала злого слова про тебе.
- Коли я тебе ображала? - Торік у Діснейленді.
Що я сказала тоді - між мною і Дональдом Даком.
- Друже, мені дуже шкода. - Звідки ти знаєш, що це я?
Я боявся подзвонити тобі.
- Ти як? - Наче мене танк переїхав.
Ти вчора пустився берега, просто лють.
- Розкажи основне. - Ти прийшов як чіп.
- Чіпав дівок з хлопами. - Вони мене побили?
- Ні. Образив гурт на сцені. - Гурт мене побив?
Ні. Ти трохи виступив і потім зник.
Не знаю, як ти підійнявся. Кров рікою лилася.
Я відвіз тебе в лікарню. Тебе зашили. Додому самому з переломом ребер не можна.
У тебе шви, тому я привіз тебе туди.
- Пробач мені. - Пробачаю.
Ти налаштувала всіх героїв Діснея проти мене.
Хоча ні, поки що не можу. Я подумаю.
Я чимось можу допомогти?
Ні. У мене ідея. Поговоримо пізніше.
У твоїх мріях.
Гадаєш, Попелюшка на мене не заглядалася? Ще і як.
Привіт. Це ми.
Хто там?
- Хтось прийшов. - Привіт, бабусю, дідусю.
- Ми домовлялися? - Це діти.
Вони сказали, що хочуть провести неділю з бабусею й дідусем.
Як мило.
- Обійміть міцно дідуся, діточки. - Спершу обійміть бабусю.
- Ходіть. Я чекаю. - Ідіть сюди.
- Мені боляче. У мене хворі коліна. - Ви мені серце розіб'єте.
- Не ображайте. Цукерку дам. - У мене коліна хворі. А в нього ні.
- Серце не витримає. - Моє не витримає.
Дивіться. Ось і він. Наш пацієнтик.
- Привіт. - Привіт.
Не лякайтеся. Він одужає.
Вашого батька збила малюсінька машина, але йому вже набагато краще.
- Гляньте. Він ходить. - Ти що, виріс?
- Це не моя піжама. - Бачу.
Я в нормі, справді. На вигляд гірше, ніж є.
Біжіть у вітальню і дістаньте іграшки.
Я з вами. Ходімо, дітки.
- Зараз буду. - Я не хотіла приходити.
- Беріть іграшки. - Де мій одяг?
У хімчистці.
Він був у бруді й крові. Повернуть за шість-вісім годин.
А це що? Це не Ітана. Не моя стара піжама.
Я завжди тримаю кілька піжам для хлопчиків. Так усі роблять.
Ніхто так не робить.
Ідіть, доки в дітей обійми не скінчилися.
Так. Дітки, бабуся йде. Залиште й для мене обійми.
- Довга історія. - Залюбки послухаю. Ходімо.
Не тягни так сильно. Мідж, шви розійдуться.
- Ну? - Сталася бійка.
Це твоя довга історія? Це навіть не хайку.
- У клубі. - Бійка в клубі? Де був Арчі?
- Я говорив з Мей. - Мей? Це ж не Мей зробила.
Джоеле, що з Мей?
- Мей немає, ясно? - Мей немає?
- Ви розійшлися? Що з дитиною? - Немає ні Мей, ні дитини.
- Ось. Радієш? - Немає дитини?
- Немає дитини. - Вона переїжджає… Переїхала.
- Вона вже в Чикаґо. Усе, кінець. - Мені шкода.
- Ні. - Вибач.
Я боялася, що станеться щось таке.
- Яке «таке»? - Що вона не готова.
- Звідки знаєш? - Інтуїція.
- Говорили в лікарні. - У лікарні?
- Ми говорили про дітей. - Ви говорили?
- Ви були на різних хвилях. - Жартуєш?
Ні.
Не хотіла мені натякнути, що моє життя полетить у смітник?
- Це було просто відчуття. Інтуїція. - Не треба було з нею говорити.
- Джоеле. - Це могло її підштовхнути.
- До того вчинку. - Агов.
- Вона так вирішила. - Ти допомогла.
Вдарю тебе, коли одужаєш. Бо зараз не буде весело.
Мої слова не відлякали Мей.
У мене вісім годин, доки одяг не повернуть. Піду полежу.
- Я можу заїхати до тебе… - Не треба.
Ти, бляха, знущаєшся?
Я думала, що вибрала ідеальний одяг для першого дня в Ґордона Форда.
Я кілька годин обмірковувала його, підбирала кольори.
- О п'ятій ранку мене ніби вдарило. - Тупим предметом?
- Що? - Продовжуй.
Я буду не стояти, а сидіти.
Поясни.
У «Бі Алтман» я стояла за стійкою. Стояча робота.
Стендап - стояча. Я знаю, який одяг для неї обрати.
Робота в Ґордона Форда сидяча, переважно.
Пряма спідниця не підійде.
Можна пряму з розрізом, але не збоку.
Трохи посунуся в кріслі, і все буде назовні.
Розріз ззаду - це як елегантна вентиляція.
Полегшує ходу. І це приводить нас до кльошу.
У спідниці кльош можна сидіти в різних положеннях.
- Цікаво. Саме тому ти подзвонила? - Ага.
Якщо коротко, ти подзвонила о 4.56, бляха-муха, ранку,
після годин ретельного міркування про поєднання кольорів,
бо зрозуміла, що будеш сидіти на роботі?
Так.
А до того ти думала, що будеш стояти перед Ґордоном 8 годин і сипати жартами?
Це просто безглуздо.
- Я не знаю, що це за робота. - Нове правило.
Для тебе й усього навіженого клану Вайсманів.
Нікому, узагалі нікому, не можна дзвонити мені до 10.30 з будь-якої причини.
- Свіжа кава, міс Сюзі. - Окрім Зельди.
Вона компенсує свій дзвінок чимось смачненьким.
Дякую, міс Сюзі.
У мене соковита родинна плітка для тебе.
Вона тупа? Якщо тупа, я викину тебе з того клятого вікна.
У Зельди є хлопець.
- Новий? А Януш де? - Це Януш.
- Звідки його знаєш? - Вони кілька місяців разом.
Я бачу їх у Вілледжі. Він класно танцює.
Ти щойно дізналася про нього? Він замінив фурнітуру у ванній.
Це був він?
Не бачила у квартирі мужика зі стояком на Зельду?
Я не надто спостережлива.
Ти жартуєш про спостереження. Тобі чогось бракує.
Чорт. Напої після роботи.
Потрібен одяг, щоб сидіти на роботі й щоб випивати з колегами.
Це не коктейльна вечірка. Це робота.
Ось. Це, із цим. І цим.
І це.
- Чудово. - У цьому можна сидіти?
Головне, щоб ти могла сидіти. Кльош достатній?
- Ідеально. - Я йду спати.
- Дякую, Сюзі. - Пішла ти, Мідж.
Ні.
Ні! Вибачте. Я з ним говорю.
Ще одна навіжена в метро.
- Мідж. - Я сказала ні. Не хочу говорити з тобою.
- Зажди. Я так і не пояснив. - Скажи це своїй кавоварці.
Мідж, годі.
Вибачте. За мною женеться псих.
Я не знаю ні твого телефона, ні адреси. Я не міг з тобою зв'язатися.
Добре. І не треба було. «Шанель»? Дуже гарно.
Я тижнями щоранку ходив у парк.
- Ти так і не прийшла. - Я туди не ходжу.
- Я щодня приносив квіти, щоб перепросити. - Сподіваюся, ти віддав їх дружині.
- Шкода марнувати квіти. - Справді гарно.
Вибачте. Даруйте. Дві хвилини. Це все, що я прошу. Слухай…
Дві хвилини.
Гаразд, було весело, та я маю сказати…
Неймовірно.
Вибачте. Дайте дорогу. Розступіться, щоб вас.
- Нахаба. - Я?
Це ви вишикувалися в лінію, наче нападники у футболі.
- Агов. - О боже.
- Я ніколи такого не робив. - Чого? Не переслідував жінку в метро?
- Не приводив жінку до себе. - До себе з дружиною?
Це не те, що думаєш.
Вибач. Ми говорили. І ти не сказав, що одружений.
- Я не одружений. - То сестра?
Вона проти, щоб ти спав із жінкою? Проблема.
- Краще б це не чув увесь Нью-Йорк. - Це ти почав.
Чого тобі у Верхній Мангеттен? Ти їхала в центр.
Це поїзд у центр.
ВЕРХНІЙ МАНГЕТТЕН
Чорт.
Чорт. Мідж? Ти тут? Мідж!
- Вибачте. Якісь проблеми? - Пробачте. Я шукаю подругу.
Цей чоловік напав на мене на сходах.
- Напав? Коли? - Я ні на кого не нападав.
Облаяв нас і назвав нас нападниками.
- Якого біса? - Вони не давали пройти.
- Дві хвилини. - Господи Ісусе.
Я більше тебе не потурбую. Обіцяю. Скажи йому, що все гаразд.
Усе гаразд.
Я все зіпсував. Поставив тебе в жахливе становище.
Жахливе? Гірше за жахливе.
Обирай будь-який синонім до слова «жахливий».
- Попрацюю над цим сьогодні. - Так, це була дружина.
- Не сестра? - Ми живемо окремо. То була моя квартира.
- Вона отримала старий дім. - Чому вона вдерлася?
Щоб привезти собаку, про що вона мала попередити.
- Ми розлучаємося. - Ти із собакою?
Наш шлюб було зруйновано ще до нашої зустрічі. Мідж…
Наша зустріч, наші розмови мене врятували.
Я не прошу тебе змінити свою думку. Я просто хочу вибачитися.
Як твій собака?
- Він у неї. - Що?
- Дала нове ім'я. - Коза.
- Я не зіпсував тобі Ріверсайд-парк? - На деякий час. Я повернуся до нього.
- Добре, бо це хороший парк. - Так.
Може, ми колись натрапимо одне на одного.
- Може. - Може - це добре. Мені згодиться.
- Бувай, Мідж. - Бувай, Сільвіо.
Я за тебе вболіваю, хлопче.
І БУДУТЬ ЗА ЧАСІВ ТВОЇХ МУДРІСТЬ І ПІЗНАННЯ
- Кажете, вас найняв Ґордон? - Ґордон сам нікого не наймає.
Знаю, незвично, але він прийшов у мій стрип-клуб.
Мій клуб, де я виступаю.
- Ясно. - Неясно. Я стендап-комікеса.
- Ви прийшли на шоу? - Треба, щоб вас запросили.
Не можна просто прийти й запросити себе на шоу.
Я не просто прийшла. Заждіть. Він знає мене.
Майку.
Мідж Мейзел.
Впустіть її.
Ми з вами офіційно незнайомі.
Майку, знаю, у вас із Сюзі був невдалий початок.
- Невдалий початок? Дуже смішно. - Тепер я тут.
- Не думаєте… - Знаєте, що не пахне?
- Що? Що не пахне? - Ялинка. Це лайно, а не ялинка.
Я схопив її, щоб утекти від вашої менеджерки-троля.
У моїй квартирі немає різдвяного запаху,
бо це гівняна мертва ялинка.
- Ви мене полюбите. - Боже, ви одна одної варті.
На це треба місяць чи два. Через пів року ми ходитимемо разом у боулінг і на пиво.
- Мені треба йти. Перекажете щось Сюзі? - Звісно.
- Я перекажу. - До речі, ви запізнилися.
Сценаристи там?
- Мені туди? - То кімната сценаристів. Біжіть.
Дякую.
Не думаєш, що він може поставити драму, Елвіне?
Бачили «Цезаря».
Я не проти Мела Брукса. Він мені подобається. Він дотепний.
- Але? - Почалося.
Він любить повітря. Він так його любить.
Він заходить у кімнату, як пилотяг, і висмоктує його.
Спитайте Саймона, Ґілберта чи Сіда.
Глумиться звір над плоттю, що жере.
Шекспір ще до обіду?
Я лише прошу не виміщати ненависть до Мела Брукса на мені,
бо нас однаково звати.
- Я його не ненавиджу. - Я теж.
- Привіт. Я туди прийшла? - Не думаю.
- Кімната сценаристів? - Ми сценаристи в кімнаті.
- Я ваша нова сценаристка. - Елвіне?
Джордж казав, що прийде жінка. Не казав, коли.
Я жінка й прийшла сьогодні.
- Що за Джордж? - Побачиш.
- Нафталін. - Топсайдери.
У мене топсайдери.
Шкода, мені не кажуть про новачків. Та хто я такий? Головний сценарист?
- Міллі… - Мідж.
Мідж?
Не довіряй тим, чиє ім'я не римується.
- Імідж. Бридж. Картридж. - Чорт.
Ральф, Мел, Адам, Сесіл і я, Елвін. Сідай.
- Чудово. Я одягалася, щоб сидіти. - Що?
Спідниця кльош для сидіння.
У ній можна стояти, але вона підходить для сидіння.
- Універсальна, як штани. - Ґордон у поганому настрої.
- Знову? - Що в його житті поганого?
- Він кидає курити. - Боже.
- Годі. - І він не хоче, щоб інші в офісі курили.
- Якщо він розлучиться, нам теж? - Можна я хоч цю докурю? Ні?
Що ж, рак почекає.
Вони прийшли по цигарки, а я промовчав.
Мерщій, хлопці. Творіть. Двадцять за одну.
- Я просто зараз іду курити. - Я теж.
- Що таке «двадцять за одну»? - Так.
Так, я знаю Бернстайна. Я читав записку.
Я не дам йому купу жартів про маестро.
Дай йому кляту цигарку.
- Знаєте, що таке «20 за одну»? - Ні.
«Шоу Ґордона Форда». Так, він кидає курити.
Ми розповідаємо зараз. Ми не приховували це від вас.
Так, усім доведеться кинути.
Привіт, Мідж. Сюзі, це Мідж. Вона якась дивна.
- Як справи, чемпіонко? - Панікую. Я панікую. О боже.
- Вдихни. - У мене гіпервентиляція.
- Затисни голову між ніг. - Хто це? Дайна?
Покури. Що з тобою?
- Ти не казала про 20 за одну. - Що це таке?
Нам сказали написати 20 за одну. Це 20 жартів за одну годину.
Це було вісім хвилин тому, і в мене… Я так боюся, що не можу порахувати.
У тебе 52 хвилини на 20 жартів. Підрахуймо. Це по жарту кожні 2,6 хвилини.
- Арифметика згодилася. - Ні.
Це мають бути телевізійні жарти.
- Щоб усі класні. - Чому ти на лінії?
Вона вчиться. Так роблять великі агентства.
- Тепер по жарту кожні 2,5 хвилини. - Ти не маєш говорити.
Я не сиплю жартами. На них потрібен час.
Я ліплю їх, даю їм форму. А зараз потрібно штампувати. Час спливає.
Дамо тобі стимул, щоб процес пішов. Як тобі таке?
Вашингтон-Сквер-парк - це не сквер, це парк,
його слід назвати Вашингтон-Парк-парк.
- Мило. - Жахливо.
- Не я пишу жарти, а ти. - Не пишу. Я ж казала.
Це твоя робота. Удавай, доки не вийде.
Загляну в блокнот, може, щось надихне мене.
Важливо, що Ґордон вважає тебе дотепною.
- Як справи з ним? Ви зблизилися? - Він в іншій частині будівлі.
У мене мав бути кабінет? Бо в мене немає.
Не думала про це.
У мене лише стілець. Не знайшла жіночий туалет.
Усі говорять шифрами. Майк Карр попросив передати тобі це.
- Припускаю, ти показуєш палець. - На обох руках.
Я побігла. Почну думати… Писати. Бувай.
«Шоу Ґордона Форда».
- Я його кохала. Сумую за ним. - Як твій другий чоловік помер?
Дуже дивно. Узимку, він ішов і послизнувся на льоді.
- О боже. - Це не все. Вулиця була на пагорбі.
Він з'їхав униз, де працював подрібнювач деревини.
- О боже. - Це ще не все. Ти куди?
- Заберіть людей звідси. - Ні. О боже.
- Що сталося? - Пожежа. Відійдіть.
- Але як? - Замикання чи підпал.
- Невідомо. - Підпал?
Це занадто.
- Чорт, це занадто. - Що, чорт, занадто?
Моя чайна.
- Містере Карр. Флоренс на другій. - З'єднайте.
Гадаю, минуло лише 59 хвилин.
Замовкни, Меле. Схоже, ти собою задоволений. Починай.
На Бродвеї була прем'єра «Камелоту»,
а в дешевших театрах іде «Каменяр».
Притримаємо. Адаме?
Зараз діти пишуть листи Санті.
- Він не жартує про Санту. - Я прочитаю?
Химерна дитяча наївність:
вірять, що Санта принесе подарунки, хоча бачили його з бодуна в «Мейсіс»?
- Тільки не про Санту. - Чорт.
- Ральфі? - Перегорну жарти про Санту.
Може, чули, що НАСА хоче відправити в космос мавпу.
Мали відправити козла, та Джеррі Льюїс і мій продюсер Джордж відмовилися.
Хай спочатку Джордж гляне.
- Потрібен кадр з ним. Сесіле? - Сумую за Ніксоном.
- І? - І все. Більше не придумав.
Твій професіоналізм вражає. До тебе ще повернемося. Новенька.
Це я. Єдина в кімнаті з жіночими ознаками.
Лише припущення.
Є старий вислів, якщо тобі хтось потрібен…
Пагорби, долини Вздовж пильної місцини
І соратники наші ідуть
Коли хтось в туалеті, ми співаємо, щоб заглушити звук.
Ясно.
І соратники наші ідуть
Чутно хі-хі-хі Артилерію вночі
Де ми зупинилися?
- Дівча. - Це я.
- Продовжуй. - Гаразд. Є старий вислів…
Пагорби, долини Вздовж пильної місцини
І соратники наші ідуть
Секретарко.
- Секретарко. - Біжу.
- Надрукуй і віддай Ґордону. - Ясно.
Час обідати.
- Куди підеш? - У китайський.
Елвіне, жоден мій жарт не взяли…
Пагорби, долини Вздовж пильної місцини
- Це мій офіс. - Так. Вибач.
- Ейбе. - Терренсе.
- Будь здоров. - Дякую.
- Тобі вже час іти на обід. - О боже. Я втратив відчуття часу.
- Будь здоров. - Я б пішов, та ця застуда.
У Морі теж сильна застуда.
Хочеш, щоб я поговорив з нею про щось конкретне, чи…
Просто познайомтеся.
Вона розкаже, яку п'єсу хоче поставити, порозпитує. Їй сподобалася твоя рецензія.
- Будь здоров. - Дякую.
- Яка? - Про комедію, яку вона привезла.
- «Пудинг для Найджела». - Чудова п'єса.
- Я трохи покритикував її. - І вона внесла відповідні зміни.
Сказала, що так п'єса стала набагато… Набагато…
Хай буде «краща».
Пенелопа англійка. У її батька шість газет.
Мати - баронеса. Дружать з королівською родиною.
- Вона розкаже байки. Буде весело. - Я перекажу тобі.
- «Войс» платить за обід. Без подарунків. - Ясно.
- Я хотів сказати «краща». - Ми здогадалися.
Френсі. Перевір два, три, чотири рази.
Якщо вони відмовляться, знайдемо інших.
- Як твій ранок? - Справді?
Хочу розтопити лід. Я передала Сюзі, що просив.
Ось і він. Напрочуд пізно, як завжди.
- Чіпляється до жінок. Він у гарній формі. - Хто це?
Це Джордж Толедано, шанований продюсер «Шоу Ґордона Форда».
Я чула про нього. Познайомиш нас?
- Хоч би він помер. - Мені самій познайомитися?
Довго, болісно.
Хай упаде з крихітного корита, яке він кличе яхтою.
Тільки нехай не тоне.
Хай дрейфує на потрісканому шматку корча.
Дубоголовий, зневажливий, надутий…
- Джордже. Як справи? - Майкі, хлопче. Як справи, друже?
- Знаєш, Джордже. Усе по-старому. - Ми із цією втіхою для очей не знайомі.
Нова сценаристка. Мідж Мейзел.
Я чув, що приєднається сценаристка.
- Приємно. Кличте мене Джордж. - І мене кличте Джордж.
Дотепна. Чудово. Ви маєте знати Медлін П'ю.
- Навряд чи. - Писала для «Я люблю Люсі». Дотепна.
Ненсі Кларк? Пише для «Шоу Енн Сотерн».
Вона не знає всіх сценаристок.
- Добре, що ви з нами. - Дякую.
- Гарні топсайдери. - Ви прикрашаєте офіс.
Скасуйте ті рослини, що я замовив.
На вечірках він лізе цілуватися, обережно.
- Дякую за попередження. - От бляха.
Кляті сценаристи написали це лайно.
- Може, кинемо йому цигарок? - Запалених.
- Почнеться пожежа. - Повертайтеся на місця.
Зберімося.
Вони напишуть жарти, Ґорді, як завжди.
- Неймовірно. - О боже.
То в чому річ?
- Короткі й не злободенні. - Тепер він нам каже.
- Змарнували ранок. - До дзвоника, 20 за одну.
- Мені потрібна кава. - Труді, каву.
Під час війни нічого не працювало. Мистецтва не існувало.
- Ви були там увесь час? - У Лондоні під час «Бліцу».
Я бачила Люфтваффе в повітрі.
- Дім моєї бабці в Мейфері зруйновано. - О боже.
Вона жива, але здавалося, що це кінець світу.
А потім у 1944-у Ларрі поставив «Річарда ІІІ».
- Ларрі? - Олів'є.
Я сиділа в першому ряді. Моя віра в людство наче відродилася.
- Я знала, ми поб'ємо Гітлера. - Чудово.
- І я переспала з Ларрі. - Краще, ніж із Гітлером.
Знаю, це безглуздо, але це також відродило мою віру.
- Ну… - Десерт коштом закладу.
- Любий, дякую. Рахунок, будь ласка. - Уже несу.
Абрагаме, скажу тобі одне. Гарольд Пінтер.
Я ставлю «День народження». Хочу, щоб ти її подивився.
Залюбки.
Він не для всіх. Він божевільний геній.
А йому лише 30. Такий юний, мужній вік.
Йому світить Нобель.
- Я прийду. - Музика для вух.
Боже, я не знала, що вже так пізно.
- «Войс» платить. - Як мило.
Треба привести сюди дружину. Їй тут сподобається.
- Любить Францію. - Мій чоловік - француз.
Треба їх познайомити. Вибач. Я маю бігти.
Мені більше десерту залишиться.
Знала б я, що обідатиму з чарівним чоловіком,
запланувала б довшу зустріч.
Наступного разу я так не помилюся.
Цей…
цей гаманець такий старий. Слід його поміняти.
Намагаюся згадати, скільки йому. Може, сім чи вісім років.
Про новий гаманець згадуєш, лише коли його тобі дарують.
А якщо не дарують, ти залишаєшся зі старим.
- Подобається? - Подобається що?
Десерт.
Дуже смачний. Гарний. Ось.
- Ти справді дурненький. - Іноді, так.
А іноді радше драматичний.
Як Олів'є. Чи ні. Нічого спільного з Олів'є.
Я більше схожий на Бастера Кітона.
Просто великий, старий, сумний, в'ялий клоун.
Прекрасно.
До зустрічі.
Вони вже давно пішли. Це хороший знак?
- Минулого вівторка? - Ми ледь встигли до ефіру.
- Принести машинку? - Ні.
- Чого ми чекаємо? - Вердикту.
Ось вони. Пригніться.
- Чорт. - Хай йому грець, Тедді.
- Я вас теж люблю. - Що сталося?
Суфлер. Монолог не затверджено.
- Принести машинку? - Ні.
- Що там? - Нуль.
- Усе викинули. - От срань.
Година до шоу.
- Треба було принести машинку. - Звісно.
Сумно, але шукати причину - не наше завдання.
Наше - написати нові жарти чи вмерти.
А мені треба привітатися з Енджі Дікінсон. Пожалійте мене.
Гаразд, швидко переглядаємо. Старі, нові жарти, що є.
Чорт.
- Труді, ворушися. - Уже біжу.
- Хоче злободенні. - Він казав, без злободенних.
У Ґордоні живе багато особистостей.
- Ральфі? - Злободенне. Померла Емілі Пост.
Тепер ніхто не знає, як висловлювати співчуття.
- Непогано. Запиши. - Ходив на прем'єру французької стрічки.
Вона називається «Ле Хо-хо-хо-хо-хо».
Що приблизно перекладається як «Ле Хо-хо-хо-хо-хо».
Непогано. Треба допрацювати. Меле?
Як звати жінку Бен-Гура? Бен-Гуриця?
Пас. Адаме?
Сумна новина. Помер Кларк Ґейбл, залишивши по собі дружину, дітей і вуса.
Він любив Ґейбла. Запиши. Ще?
Я писала жарти під час репетиції.
- Що? - Господи.
- Писала жарти. - Наврочила.
- Що?
Не можна писати жарти під час репетиції.
- Що? Чому? - Сто відсотків, що Ґордон усе забракує.
Ґордон знав, що я в туалеті пишу жарти?
Тому він усе забракував? Він чаклун?
- Якщо чаклуни є… - Хай вона прочитає.
- Читай, Мідж. - Дякую, Елвіне.
«Непотоплювана Моллі Браун» - нова вистава на Бродвеї.
Кажуть, спочатку саджають жінок і дітей.
- Як на «Титаніку». - Він відкинув жарт про неї.
- Мій. - Ще є?
Так. У Білому домі чекають на немовля.
Кеннеді-молодшого. Це буде нескладно.
Там усі навчилися міняти підгузки на Ейзенхауері.
- Відмінно за старання. Сесе? - Заждіть.
- Так? - Вибачте, останній був смішним.
- Ні, не був. - Так, був.
- Ніхто не сміявся. - Глядачі будуть. Це ж злободенне.
Жарт не стане смішним, бо ти так кажеш.
Він смішний, не через мої слова. Він смішний, бо смішний.
- Ти чула смішні жарти? - Так.
Запишіть мій жарт. Я чув смішні жарти. Мій смішний.
- Меле… - Твій несмішний.
- Справді? - І не злободенний. І не свіжий.
І не був смішним, коли його казав Джек Пар.
- Елвіне. - На це немає часу. Сесе, кажи.
Є реклама засобу для миття посуду.
- Бачили? - Вона точно бачила.
- Так. Він чекає на ваш дзвінок. - Ейбе, як зустріч?
Прикривай свій клятий рот.
- Це було грубо. - Ґейбе.
- Усе гаразд?
Хочу спитати. Відповідай чесно.
Я не знаю всіх тонкощів і звичаїв нью-йоркського театру.
Так.
Це еротично?
У моїй голові стільки думок пролітає, Ейбе.
- Тобі цікаво, чому я питаю? - Дуже.
Обід з Пенелопою проходив дуже вдало.
Ми говорили про театр, критику й війну.
А потім вона поклала свою руку ось так.
- Мені це здалося… - Еротичним?
- Так. - Бо так і є.
Я так і знав.
- То це був еротичний жест. - Один з найдавніших.
Можеш уже забрати руку.
Я не розумію.
- Не розумію. Був обід. - І що?
Нічого еротичного не трапляється до 19.00.
Може, 18.30.
Але о 13.42 в понеділок ніколи.
Ти відкрився з іншого боку.
Я сушу мізки,
щоб зрозуміти, може, мої дії справили на неї хибне враження.
Я надто похвалив «Пудинг для Найджела»? Цього достатньо?
- І пляшки бордо. - Звідки ти знаєш?
- Від тебе тхне вином. - Боже. Ми пили вино.
До мене вона не чіплялася. Теренсе, Пенелопа до тебе залицялася?
- Вона знає, що я гей. - Що? Відколи?
- Мабуть, завжди. - У тебе жінка.
Я кинув її. Тепер я живу з Морі.
Бухгалтер. Із застудою. Треба більше спілкуватися.
Ґейбе, що дружині сказати?
- Дружині? - Так, дружині.
- Нічого. Ейбе, нічого не сталося. - Нічого не сталося, але сталося щось.
- Але нічого не сталося. - Вона дізнається. Відчує.
Ейбе, не кажи про Пенелопу.
Про оце між нами - так, але не про неї.
Я не поставлю тебе в таке становище.
- Ти надто спокусливий. - Ґейбе.
- Усе в минулому. - Може.
- Усе в минулому. Скажи зі мною. - Усе в минулому.
Добре.
- У Морі не було жінки? - Він жив із сестрою.
Сестрою? Я зовсім відстав від життя.
- Він іде. - Він рухається.
Він іде.
- Де Адам? - Де він?
Шоу починається.
- Я вітався з батьками. - Тобі що, 14?
Не блокуйте проходи. Якщо треба вийти, робіть це тихо.
Аварійні виходи з обох боків і ззаду.
Покажіть Ґордону гучними оплесками, що ви раді бути тут.
- Монолог є? - Гадки не маю.
Чудова публіка.
Смійтеся з того, що здається смішним, аплодуйте, коли загориться знак.
Знак не горить. Ви вже не слухаєтеся.
Сьогодні класне шоу. Почнемо за хвилину.
Отже. Жарти про Кларка Ґейбла, Емілі Пост, НАСА. Про автомат хай буде передостаннім.
Деніс-червоний мучитель пройшов цензуру?
- Мовчать. - Ми звемо його комуністом.
- Мовчать. - Залишмо.
Додам про капелюх тієї жінки. Вона в ньому, щоб помітили.
- Ясно, босе. Тедді? - Уже роблю.
- Молодець. - Кавалерія знову прорвалася.
- Ледь встигли. - Він тримає нас у тонусі.
- По місцях. - Вибач за той випадок.
Я спитав у друга. Пар казав той жарт. Щоб я здох.
- Тедді, ти позуєш для Камасутри? - Пішов ти, Меле.
Пані та панове, починаємо «Шоу Ґордона Форда».
Сьогоднішні гості:
Енджі Дікінсон, Стів Лоуренс і письменник Рей Бредбері.
Зустрічайте ведучого, Ґордона Форда.
Дякую всім, що прийшли. У Нью-Йорку стає дедалі святковіше.
Гірлянди, вітрини крамниць,
безхатьки смажать каштани над сміттєвим баком.
Не стій у нього в полі зору.
Твоя мама така старенька.
Хлопець витяг у мене гаманець і віддав у святковій обгортці.
Джордже, тебе обікрали. Як ти повернеш оригінал «Великої хартії»?
- Казав не носити її із собою. - Який я дурень.
Ви чули сумну новину. Помер Кларк Ґейбл, залишивши по собі дружину, дітей і вуса.
Пані, це у вас капелюх, чи то волосся горить?
Ми допоможемо. Надворі стоять пожежники.
Вони безплатно обіллють вас зі шланга.
Як там Хаїм? Як мій малюк?
Він найкращий хлопчина у світі.
Ти б бачила. Він грався з м'ячем.
Але м'яч надто великий, і малюк зробив кульбіт через нього.
Шкода, я не бачила.
Опинився під м'ячем. Так і тримав його. Так мило.
У мене питання. Потім я відчеплюся від тебе.
- Звісно. - Зробиш наліт на ворогів?
Даруй?
Знаю, агенти ЦРУ дуже зайняті. Я прошу, бо це дуже важливо.
Мамо, що? Я аналітик. Мільйон разів казав.
Без деталей. Я поважаю конфіденційність.
Ти про яких ворогів кажеш?
Я маю справу з одним гуртком.
Потрібно діяти швидко, раптово, але жорстко. Миттєвий, лютий напад.
Скажу коротко. Я не можу замовити наліт.
Можна поговорити з відділом нальотів?
- Дай мені номер. - У нас такого немає.
І що це в біса за гурток?
Одні жіночки. Ми іноді зустрічаємося на Коні-Айленді.
Якщо знатиму, коли вони там будуть, ви могли б постріляти в них.
- Мамо, я на роботі. - Добре. Спитаєш у колег?
Іноді наші дзвінки прослуховують. Не можна про таке говорити.
Подзвонити пізніше? Вигадаймо кодове слово.
- Може, квіткарка? - Ні.
Зустрінемося в парку ввечері? У книжках шпигуни так роблять.
Я не можу продовжувати цю розмову.
Батько прийшов. Ейбе, привітаєшся з Ноєм?
- Привіт. - Що коїться?
- Ейбе? - Привіт.
- Усе гаразд? - Так, дякую. Як минув твій день?
Звела якусь пару в чайній?
Так, я ходила в чайну.
- Як тобі чай? - Чудовий.
Ми з Корін ходили туди, і там було все точно, як завжди. Дуже гарно.
Це гарно.
- У тебе був гарний день? - Звичайний гарний понеділок.
З'їв десерт за своїм столом. Написав щось… Звичайний день.
- Що ти їв на десерт? - Я сказав десерт? Обід. Я їв обід.
Повечеряємо в ресторані?
Роуз, це жахливо.
Я не збиралася казати, бо не хотіла засмучувати.
Так сумно бачити, що чайна згоріла.
А запах… Улун і попіл.
Ти завжди можеш мені все розповісти.
Та чайна була моїм офісом. Я там зі всіма клієнтами зустрічалася.
Не знаю, що я буду робити без неї. Вона пахла, наче весільний торт.
Ейбе, що це?
Еротичний жест, щоб виказати захоплення.
Уже за 19.00. Я маю щось зробити у відповідь?
- Гадаю, за бажанням. - Гаразд.
- Казала ж, будуть напої. - Це ж нічого.
Твій одяг підібрано для сидіння, а ти сидиш у барі.
Кльош для цього підійде.
Набридло, що з мене глузують, через те, що я підбираю одяг.
- То вони зависають у «Тутс Шор»? - Вони тут, бо тут немає Ґордона.
Він посварився з Тутсом і не ходить сюди.
- Це їхній притулок. - Я хочу там працювати. Гарне місце.
- Сюзі, робота дивна. - Чому це?
- Я не смішна для них. - Нехай, аби Ґордон думав інакше.
День тягнувся, як тиждень, а завтра буде все знову.
І післязавтра, і після того.
Не дзвони, щоб вибрати одяг на завтра.
- Не буду. - Іди спілкуйся, подружися з кимось.
Будь упевненою. Ти любиш глядачів. Уяви, що ці хлопці - глядачі.
- Використай їх. - Спробую.
- Бувай. - Бувай.
Вона стоїть переді мною в черзі, купляє ту саму бляшанку тунця, 89 центів.
Вона рахує копійки.
Один, два… Збилася. Один, два… Я скаженію.
- Точно? - Гарвард навчив мене манер.
Разом з потрібною грецькою і бадмінтоном.
Під стільцем що, бомба?
Жартуєте? Ви що, знущаєтеся, бляха?
- Він помирився з Тутсом? - Я про це не знаю.
Чув, як два тижні тому він його назвав жирним гадом.
Їх ледь розборонили того разу.
- Що змінилося? - Агов.
- Ґордоне. - Було важко, та ми змогли.
Це сказала дружина Елвіна в шлюбну ніч.
- Так і було. - Ґордоне, сподобався жарт про автомат?
- Не найкращий. - Добре. Це Адама.
- Люди сміялися. Він смішний. - Я скажу, що смішно.
Майк дав мені копію«2000-літнього чоловіка» Мела Брукса. Сміхота.
Дуже, дуже смішно.
- Найсмішніший… - Я не казав, що Брукс не смішний.
Але без Карла Райнера нічого б не вийшло.
Без Карла Мел ніяково мовчав би, а потім казав кінець жарту.
- Це була б лажа. - Здаюся.
- Привіт. - Привіт.
- Як вони поводяться? - Чудово.
Збрехала вона.
Вони дуже класні сценаристи. І я рада бути тут.
- Є чого повчитися. - Нема за що.
Якщо з ними будуть проблеми, звертайся.
Гаразд.
Піду вип'ю. Наступні напої моїм коштом.
- Як мило. - Дуже щедро, босе.
- Що змінилося? Це. - Що?
Усе було, як завжди, окрім фактора ікс.
- Ми щойно знайшли ікс. - Ікс? Я не ікс.
- Погляньте. - Радий тебе бачити, Ґордоне.
- Красень, Тутсе. - Як завжди.
- Я скучатиму. - Підемо до ірландського пабу.
Я не витримаю лепреконської музики. Я з глузду з'їду.
Продовжуйте сюди ходити.
- Бар на 59-й? - Приходьте сюди.
- «Пі Джей Кларк»? - Міряють напої.
Я не ікс.
З'їж що-небудь - Мідж
Я пішла на нову роботу. І вона не прикольна.
Знаю, не всяка робота прикольна.
Медсестра, що вставляє катетер, не думає:
«У рекламі здавалося прикольніше».
І там самі чоловіки.
Сиджу собі в кімнаті з купкою мужланів, ніхто мене не жалує,
не розповідає про роботу.
І досі ніхто не схотів зі мною переспати.
Могли хоча б це зробити. Де їх виховували? Не в лісі?
У Білому домі чекають на немовля.
Кеннеді-молодшого. Це буде нескладно.
Там усі навчилися міняти підгузки на Ейзенхауері.
Я знала, що жарт смішний.
Творчий керівник Яна Філоненко