Мені довелося здвинути гостя в інше шоу через брак часу.
Це ризиковано.
Колись я здвинув Джекі Глісона. Наступного дня він двинув мені.
Я тиждень з фінгалом ходив.
В Америці запанувала зима.
Дороги мокріші за Річарда Ніксона під час теледебатів.
І нагороду за найнесмішніший жарт отримує…
Хтось перекаже «Ширелз», що я любитиму їх і завтра?
Гурт затримується після завершення монологу.
Хай вступає швидше, щоб я не стояв, як дурень.
Я постійно кажу про це. Поговорю з Тоні.
У Тедді почерк став дрібніший, чи я гірше бачу?
Почерк став дрібнішим. Набагато. Я поговорю з Тедді.
Чому така слабка реакція на жарт про Керуака?
- Мало хто його знає. - Він відомий письменник. Чому ні?
Я його знаю.
Досить застарілих жартів. Треба актуальні.
Влучно, Ґорді.
- До зустрічі в «Тутс»? - Мені додому треба. Жінці зле.
- Було добре, коли я ішов від неї. - Смішно.
Рахунок бреше. Ґордон відхилив той жарт.
- Вибач, Сес. - Досі більше жартів, ніж у тебе.
- Це не змагання. - Звісно, змагання.
- Знаєш, що це. - У Мейзел нуль за місяць.
- Побила рекорд. - Ага.
- Ще раз дякую, Мідж. - Твій жарт знову не взяли?
Ні, але я знаю, хто такий Джек Керуак.
Хто?
Дивовижна місіс Мейзел
ІЗРАЇЛЬ, 1984 РІК
Гарний урожай сьогодні.
Бог зглянувся й усміхнувся.
Ітане!
Ітане, дай-но я на тебе погляну.
Мамо, тут є аеропорт, ти ж знаєш.
- Він майже в Єгипті, так далеко. - Ітане!
Усе гаразд! Це моя мати! Вона прилетіла з Нью-Йорка.
Дивуються, наче ніколи не бачили єврейської мами.
Це Ізраїль, мамо.
Гелікоптер, що раптом з'являється, тривожить людей.
Хто нападе на салатну ферму?
Схиблені на здоров'ї антисеміти?
- Він просто чекатиме? - Усе добре. У нього є книжка.
Коли почав сходити пастернак, ми були шоковані.
Думаєш, що посадив хрін, а виростає пастернак.
Божі дороги годі збагнути
- Власне, ми переплутали пакети. - Добре, ти ще не повністю змінився.
То як навчання? Уже став рабином?
- Ще ні. - Ти в школу рабинів роками ходиш.
- Це не школа рабинів. - Ти не пішов у коледж.
Учитися на рабина довше, ніж на юриста?
- Так. - Так.
Ось ти й відповів.
Я пришлю авто по тебе рівно о 18.30. Костюм, що я прислала, у тебе?
- Так, але… - Ітане, не треба нотацій.
Не щодня єврейська федерація вшановує твою матір,
і я хочу, щоб мій син був гарним.
Поголися і помийся. Двічі. Схоже, цей бруд прилип до тебе навіки.
Я збираю плоди в полі. Це почесний труд.
Коли я народжувала свій плід, на мою капустинку дивилася купа людей.
Ось, жарт на твою тему.
- Чому ти кажеш такі речі? - Добре, що ти не виступаєш в «Копі».
У мене невеличка новина. Хаво! Хаво.
Мамо, познайомся з…
- Дай-но вгадаю. Хавою? - Ми одружуємося.
- Невеличка новина? - Рада знайомству, місіс Мейзел.
Ви одружуєтеся?
- Так, після жнив. - І гадки не маю, коли це.
Ви не любите говорити про шлюб.
- Ітан розповів про розлучення. - Котре?
Якщо не відчував болю, ти не був людиною.
Дуже гарно, напевно.
Отже, Хаво, твої батьки теж у кібуці?
Ні, я з Тель-Авіва, але переїхала в Міннесоту.
Тато був головним хірургом клініки Мейо.
Повернулася, щоб піти до армії. На війні не була,
але зламала ногу, бо мій парашут пізно розкрився.
Я відстала від свого загону, тому сама її вправила й залізла на дерево, щоб поспати.
- Мене досі дражнять. - Такий сором нічим не змити.
Мені треба летіти. Ітане, проведеш маму до гелікоптера?
Не зраджуй її. Вона вирве твої горішки й посадить їх поруч із цибулею.
Я не зраджуватиму її, ніколи.
Побачимося о 18.30. Одягни костюм.
Шкода, що ти не розповів про наречену.
Вибач.
- Вона мені не подобається. - Що ж, це моя мати.
1961 РІК
Це смішно. Він маленький хлопчик.
Просто кажеш йому, що робити. Без хитрощів.
Це порадив шкільний психолог.
Зробити це грою. Щоночі він спатиме на 30 см ближче до своєї спальні,
доки не дійде до свого ліжка. Ура, він виграв.
- Тут. - Віддаймо його в іншу школу.
- Для будь-якої школи ми погані батьки. - Чому?
Ми розлучені. Я комекеса, сиділа. Ти власник нічного клубу.
Вкладемо сина на підлозі й станемо ідеальними батьками?
- Є краща ідея? - Наказати спати у своєму ліжку.
А я не здогадалася. Тому світом керують чоловіки.
Тут.
Може, хай Ітан поговорить з ним.
Зі шкільним психологом? Нізащо.
Щоб шарлатан ліз моєму сину в голову?
За п'ять хвилин переконає, що ми божевільні.
- Ви це чули? - Що, мамо?
Просто… Нічого. Кому чаю?
До психолога ходять слабаки.
Ти висловив свою думку ясно й чітко.
Не говори про це у своєму виступі.
Чому ти вередуєш? Там.
Через Мойше із Ширлі?
Тобто непереборну силу й нерухомий об'єкт?
Вони мене бісять.
Вони не роз'їжджаються, але не розмовляють.
Передають усе через мене.
Цілий ранок я вів переговори про температуру під час сну: 18 чи 19.
Півтори години сваряться через один градус.
Чули це? Стук чи удар.
- Це двері, Роуз. - Але хто ввійшов у них?
Це ти, Ейбе.
Що ви робите на підлозі?
- Ми говорили зі шкільним… - Навіть не вдаватиму, що мені не байдуже.
Тату… Це я, мамо.
- Щось сталося, тату? - Я помилився в імені Керол Ченнінг.
- І що за помилка? - Помилка! Це важливо?
Через мене газета надрукувала поправку.
- Поправку, яку всі прочитають. - Хтось узагалі їх читає?
Звісно, читають! Я з них і починаю читати газету.
Так я дізнаюся, хто ідіот.
І до сьогодні я був єдиним у «Войс»,
через кого не публікували поправки.
Тепер я теж ідіот.
Може, ідіоти пустять тебе за свій стіл на обіді.
Поглянь.
«У понеділок ім'я Керол Ченнінг, з "нн", було неправильно написано через одну "н"».
На мені тавро. Я Естер Прінн. Через дві «н», до речі.
Не пам'ятаю, коли востаннє так помилявся.
Годі.
Ні разу за 25 років у Колумбійському, ні в старших класах, ні в початкових…
Я міг щось накоїти в дитячому садочку,
але записів про той час немає. Я перевіряв.
Ви розлучені. Що ти тут робиш?
- Шкільний психолог Ітана… - Я казав, мені байдуже!
Цього разу ви мали почути. Наче звели курок чи оголили меч.
Я просто кинув газету на стіл.
Ти мене з глузду звести хочеш, Ейбе Вайсман?
Я просто мушу написати про це жарт.
Малюк іде в садочок повторно. Він не склав малювання пальцями.
- Не малювання пальцями. - Не навчився ділитися.
- Не навчився їсти. - Це один жарт на шоу.
- Як пишеться «сумбурний»? - Це було два жарти тому. Відстав?
Пам'ять, як у слона.
- І зад, як миска спагеті. - Хто б казав.
Годі, потрібен ще один жарт. Зберіться. Дайте будь-що.
Ну…
- Забудьте. - Щось є? Читай.
- Твої думки - власність шоу. - Змирися.
Гаразд…
Мел Бланк, голос Баґза Банні, потрапив в аварію.
Він одужує, але поліція досі допитує голос Елмера Фадда.
- Смішно. - І мені. Вставляй.
Вставляй? Коли ти казав вставляй, ти мав на увазі «вставляй»? Мовчи, Меле.
Так, він смішний. Він піде в шоу.
- Його має ствердити чоловік нагорі. - Він іде.
- Тут тхне, як у дупі слона. - Труді, готово?
Давай.
Добре.
- Молодці, хлопці. - Рахунок майже рівний.
Ми найкращі у своїй справі.
- Ходімо на перерву. - Мати тричі дзвонила.
- Ти співаєш? - Ти ж це знаєш.
- Коли я чула твої співи? - У шкільних п'єсах.
Пам'ятаєш, я робила платформу для гурту?
Пам'ятаю, ти робила щось інше з гуртом, але не співи.
Ти руйнуєш мої мрії, знаєш?
І робиш це систематично.
Я стала на цей жахливий шлях, бо мене ніхто не підтримує.
Я пошукаю щось для тебе, обіцяю.
Виконай цю обіцянку. Відколи помер Скінт, я дуже вразлива.
Що, Скінт помер? Твій чоловік, мій зять.
- Того тижня. - І ти не сказала?
- Природною смертю, нічого цікавого. - Я пізніше подзвоню.
Сюзі, глянь. Цей орнамент не надто хитромудрий?
Про декор Дайну питай, Нікі. Їй не насрати.
Дякую. «Сюзі Маєрсон та партнери». Привіт, Мідж. Вона тут.
- Як справи? - Мій жарт взяли.
- Нарешті. - У мене на це місяць пішов.
Вони за місяць зрозуміли, що члени не відпадуть, якщо візьмуть жарт жінки.
Подивися шоу сьогодні. Дайні скажи.
Домовилися, Міріам. Маю бігти. Щойно прийшла твоя мати.
- Як смішно. Бувай. - Бувай.
- Роуз. - Я дзвонила, але у вас завжди зайнято.
Бізнес набирає обертів. Тепер це зайнята професійна компанія.
Мене в дупу? У дупу тебе та осла, на якому ти приїхав,
і сестру осла теж!
Проходьте. Сідайте.
Отже, що сталося?
Сюзі, ти найлютіша з моїх знайомих.
- Ясно. - І твої партнери теж люті.
Від тебе завжди віє моторошною енергією.
- До чого ви хилите? - Зможеш дістати мені пістолет?
- Що? - Простий і не дуже важкий.
Щоб влазив у сумочку і легко діставався.
Ви правша чи лівша, люба?
Роуз, навіщо вам зброя?
Я влаштовую сватання і декому перейшла стежку,
зайшла на територію не дуже добрих людей.
Застрелите тих бабусь із пістолета?
Ні, не застрелю, просто порозмахую ним трохи.
Побиття пістолетом теж ефективне. І строк менший.
Серйозно? Мовчи.
- Вони погрожували мені й сім'ї. - Не вірю.
Вони загнали Ейба в кут у його крамниці, казали жахливі речі про Тору.
Скасували квитки, вкрали пошту, зіпсували речі в хімчистці.
- І все? - Я майже впевнена, що вони спалили чайну.
- Спалили мою чайну? - Так.
З ванільними збитими вершками з присмаком мускатного горіха, що робить їх казковими?
- Згоріла дотла. - Я хотіла гроші вкласти!
- Її немає. - От же срань.
Я вб'ю тебе, чуєш?
Прошу пробачення за слова, які ви могли почути.
Виникла дискусія.
- Усе гаразд? - Це театральна каса.
«Камелот». Дружина хоче квитки. А ці театрали не реагують на погрози.
Благаю, не розстрілюйте жіночок за обідом.
Чайної не стало, тож вам потрібне тимчасове місце для вашого бізнесу?
На кілька днів. Лише стіл і телефон.
- Агов, Меґґі! - Що?
Зараз прийде мама Мідж. Знайди їй місце.
- Що? - Просто відчини срані двері.
Далі по коридору й праворуч.
Дякую, Сюзі. Красиво. Дамаст?
- Казала ж. - Я в меншості.
Задираки. Ненавиджу задирак. Псують життя милої й божевільної Роуз.
- Не можна давати їй пістолет. - Звісно, ні.
То, може…
Вони? Ні…
Чому ні?
Ні, не хочу…
Ви ж знаєте, що ми вільно володіємо бубонінням?
Нам втрутитися?
- Ні. - Можливо.
Упевнена?
Що це за виряджена тітка, яка змушує мене зробити перестановку?
Хай побуде в тебе трохи.
Мені підходить, Сюзі! Дякую.
Це мама Мідж?
Вам тут нічого робити, хлопці.
Гаразд.
Дарма до мене не звернувся. Я дістану квитки.
Я знаю Роберта Ґуле.
- Точно. - Щонеділі ми граємо в гольф.
Гарного вам вечора.
Поаплодуйте й покажіть Ґордону та своїм рідним,
як вам тут добре. Приємного перегляду.
Тедді, віддаси мені картку з моїм жартом?
- Це мій перший жарт у шоу. - З радістю. Це чудово.
Так.
Пані та панове, починаємо «Шоу Ґордона Форда».
Сьогоднішні гості: Пет Бун з «Добі Ґілліс», Боб Денвер
і комік Лестер Сіммс.
Зустрічайте ведучого, Ґордона Форда!
Отже, президент Джон Кеннеді.
Президент католик з Массачусетсу це дивно.
Боюся, що у важливих справах він буде відданим «Ред Сокс».
Це було в новинах.
Готуючись до конфлікту з кубинцями,
армія США придбала бомбардувальник В-52
і 10 000 футлярів для сигар.
Щоб їх заманити.
Мел Бланк, голос Баґза Банні, потрапив в аварію.
Він одужує, але поліція досі допитує голос Фелмера…
Це новий персонаж. Фелмер.
Напарник Форкі Фіга. Дуже кумедний.
До речі, про мультики. «Дісней» випустили «101 далматинець».
Усі хвалять роботу художників, а мені вона здалася заплямованою.
Та це тільки моя думка.
- Мідж, ось твоя картка. - Дякую, Тедді.
- Поставиш у рамку? - Або кину в багаття.
Гаразд.
- Було так гучно, як здалося? - Гучніше.
- Ти! - Так.
Не хвилюйся ти так.
Просто засліпи Ґорді своєю усмішкою, і все минеться.
- Гадаєте? Дякую. - Я знаю.
Якщо хочеш зберегти роботу, плазуй.
- Але Джордж… - Джордж помиляється.
Щодо всього. Я кажу, плазуй.
Плазуй, як до того не плазувала.
Хтось буде о першій і прийме доставку. Ні, не раніше, ніж о першій.
Бо це нічний клуб, а не дитсадок.
Так, до зустрічі о першій.
Що хотів?
Пам'ятаєш, коли ми відкрили клуб,
ми обговорювали, яким ми його бачимо?
- Гарна музика, модні гості. - Так, пам'ятаю.
Особливо, модні гості.
Ми впевнені, що деякі елементи, так би мовити,
зруйнують святкову атмосферу клубу.
- Чорт, мормони повернулися? - Якби ж.
Деякі кажуть, що телятину треба солити в кінці.
Чого вони чекають? У вас може обвалитися дах.
Чи прилетять чужинці й засмокчуть вас у дупу.
І ви помрете з несолоною телятиною.
Мамо, що ти тут робиш?
Джоеле, я розважаюся зі своїми новими друзями,
як його там і як її там.
Вони приїхали звідкись і святкують щось.
- Арчі. Я це візьму? - Ага.
Тільки спробуй, покладу тебе на коліно й відшльопаю.
У дитинстві він так боявся мого гребінця.
Він ховався в моїй шафі, надягав мою перуку й лежав там, ніби я не бачила.
Привіт. Здається, вас зараз знудить.
З'їжте сендвіч із крекерів.
Хто ще хоче їсти?
Ви б тут закуски продавали, Джоеле.
Звісно, тоді доведеться зробити світло яскравішим, щоб було видно меню.
Тут так темно, що я не бачу власних думок.
Скільки це у твоїй сумочці лежало?
О боже!
- Тримайте, місіс Мейзел. - Я не замовляла.
Я подумав, що теплий напій…
З мене досить чоловіків, які кажуть, що вони думають.
- Вибачте. - Думаю, краще тобі це випити.
Ось що я думаю.
Привіт, я Ширлі Мейзел. Це мій син, Джоел, власник клубу.
Скоро його тут не побачиш, бо в нього буде дитина.
Він сидітиме вдома й прибиратиме какашки.
- Мамо! - Знову він зі своїм «мамо».
- Іди додому. - Немає сил дома сидіти.
- Ви маєте помиритися. - Він не піде на пенсію.
Звісно, не піде. Він ніколи не збирався!
Він помре на роботі, коли кричатиме на постачальника пряжі.
Його постачальник пряжі - йолоп.
Я викличу тобі таксі.
- А вона чому не йде? - Вона тут працює.
- Чому? - Тобто?
Чому ти працюєш на мого сина? Це дивно.
Між вам якісь дивні збочення кояться?
Містере Мейзел, сподіваюся, ваша мати витримає удар.
Витримає.
Агов, ні!
Вона не їде. Вона випила хтозна скільки.
- Боже. - У неї в сумці тухла їжа.
Вона дає її тим, хто здається п'яним, тобто всім.
- Це сумка смерті. - Намагається ввімкнути світло.
Просить дати їй швабру. Критикує музику.
Каже всім одягти светри. Ледь не побилася з місіс Московіц.
- Бійка була б чесною. Вибач. - Тату.
Якщо це не припиниться, я втрачу клуб. Допоможи, прошу.
- Допоможу. - Дякую.
Я знайшла швабру.
Ти жартуєш.
Саме тому я не висвітлюю хокей, бо в цьому місті люблять бейсбол.
Вибачте, що п'є містер Форд?
- Бурбон з водою. - Налийте й мені.
Більше бурбону, менше води.
Хочеш не хочеш, але це станеться.
- Ні, це «Янкіз». - Без Стенгеля?
Нехай Стенгель котиться.
- Кажуть, він говорить з «Метс». - Що за «Метс»?
Ґордоне, вибачте, що перериваю.
- Привіт. - Привіт, і ти перериваєш.
Так, але я принесла дари. Бурбон зі смаком примирення.
У мене вже є, дякую.
- Якось ніяково. - Дедалі більше.
Я хотіла перепросити за те, що застогнала. Це було непрофесійно.
Вона застогнала під час шоу.
- Безглуздо, мимоволі. - То тебе змусили?
Ні, але причина була.
Яка? У тебе були перейми?
Не уявляю, як жінки народжують.
Це був мій перший жарт, який включили в шоу, і коли сталося, що сталося,
- я дала собі волю. - Твій перший жарт?
Ти тут кілька тижнів.
- Важка команда. - Найкраща в галузі.
Звісно. Коли ти збився, я засмутилася.
Це все, і хай там як, прийми мої вибачення.
Добре, я приймаю твої вибачення.
І вибач, що перервала розмову.
Напій залиш. Жарт провалився б, збився я чи ні.
- Ні, неправда. - Що значить ні? Ще і як.
Жарт був смішним. Ти збився на Елмері Фадді.
- Я не збився на Елмері Фадді. - Збився.
- Ні. - Хочу почути жарт.
Я комікеса. Я знаю про ритм.
- Ти спотворив жарт. - Глядачі сміялися.
- Бо ти показав, що збився. - Це навмисно.
Ти зіпсував класний жарт, щоб показати, що ти зіпсував класний жарт?
Людям сподобалося. Так я ближче до них. Сміх був.
- Але не той сміх. - Сміх не буває той чи не той.
Це сміх-прикриття. Трюк. Я сама так робила.
Якби ти не збився, сміялися б гучніше. Як треба.
Жарт був провальним. Кінець.
- То чому ти його схвалив? - Що?
Ти схвалюєш усі жарти.
Ти схвалив жарт, хоча знав, що він провальний?
Ти схвалив його, бо не знав, що він провалиться, доки не вийшов на сцену,
і врятував, коли зіпсував і викликав не той сміх?
Сміх не буває не той!
Сміх буває не той.
Це випадковий сміх, коли ти псуєш жарт!
Ось що значить не той сміх.
Послухай, міс Мій перший жарт за шість місяців.
Ти не розумієш календаря? Минув місяць.
Я працюю давно. Я професійний виконавець, хай тобі грець!
Що припустився помилки й не визнає її.
Жахливий напій.
Сміх не буває не той!
Я писав пізно вночі й не звертався до Цицерона по натхнення.
Сподіваюся, це виправить хоч якусь шкоду.
Ти помилився в імені Ченнінг, Ейбе. Ти не занадто суворий до себе?
- Цицерон думає інакше. - Гаразд, ось що я скажу.
Я не можу надрукувати апологію на 1500 слів, бо ти пропустив одну «н».
- Скільки слів має бути? - П'ятнадцять?
П'ятнадцять?
Це оператор. У мене терміновий дзвінок до Вайсманів від Сюзі Маєрсон.
- Ні, дякую, операторе. - Заждіть.
- Я відмовляюся. - Не хочеш дізнатися, що за терміновість?
Ми говоримо про мою терміновість.
- Алло? - Алло?
- Хто це? Я дзвоню Мідж. - Сюзі, це Ейб. Я на лінії.
Знаю, у вас весь ранок зайнято.
Я від самого ранку обдзвонюю всіх передплатників «Вілледж войс»,
- щоб перепросити особисто. - О боже.
- Ейбе, прошу, поклич Мідж. - Гаразд.
- Міріам! - Бувай, Ейбе. П'ятнадцять слів.
Це Сюзі.
- Алло. - Ти вчора посварилася
з Ґордоном Фордом буквально перед всіма представниками шоу-бізнесу в «Тутс Шор»?
- Як у біса ти дізналася? - З газет.
«Звичайна весела гулянка у "Тутс Шор" тьмяніє
порівняно з вчорашніми розбірками між містером Фордом
і його балакучою сценаристкою».
- Без контексту якось не дуже. - Дай контекст.
Він зіпсував мій жарт. В ефірі. Я застогнала. В ефірі.
Це випадковість, і я перепросила.
«Це був шок, бо шанований ведучий вечірнього шоу втратив
свою фірмову стриманість».
«Згадана вище сценаристка може починати переробляти своє резюме
в іншій галузі, в іншому місті, в іншому штаті».
О боже.
Знаєш, у мене вже альбом зі статтями про тебе?
Допоможи. Що мені робити? Знову перепросити?
Треба, але, вочевидь, ти не вмієш просити вибачення.
Я ж маю прийти туди в понеділок. Мушу показатися.
- Так, і візьми коробку. - А коробку навіщо?
Коли тебе звільняють, потрібна коробка, щоб скласти речі. Візьми велику коробку.
Я не маю кабінету. Речей небагато. Згодиться і мала.
Ми з'ясували розмір коробки, яку візьмеш, коли тебе звільнятимуть.
- Ти певна, що мене звільнять? - Я подзвоню декому.
Сьогодні субота,
тож ці гівнюки грають у гольф чи дрочать на своїх яхтах.
- Чорт. - Що?
Мене звільняють?
- Без паніки. Триматиму тебе в курсі. - Добре, бувай.
«Сюзі Маєрсон та партнери».
Заждіть, що?
Куди приїхати?
- Ти хто? - А ти хто?
- Я Сюзі Маєрсон. - Іди ти.
Не піду.
- Ти? - Так, а що?
Я уявляла когось вищого, ширшого, хоча…
- Обережно. А ти в біса хто така? - Дуже смішно.
До речі, дякую за подарунок, дуже розумно.
- Який подарунок? - Дзвінок.
Хтось сказав, що в мене під дверима подарунок від «Сюзі Маєрсон та партнери».
Я відчинила двері, і загін копів скрутив мене за злочин, якого не я коїла.
Цей подарунок. Нема за що, міс…
Моллі мертва.
- Моллі? - Моя ірландська партнерка.
Їй подзвонили, у неї стався напад, померла на кухні.
Господи.
Наша єврейська подруга летить в Аргентину. З міс М немає зв'язку.
- Хто ви, бляха, такі? - Тобто, хто ми такі?
Тебе не Роуз Вайсман прислала?
Так, мене прислала Роуз.
- Упевнена? - Чи можна бути впевненим у чомусь?
Це маячня, до речі.
Підставити мене за дурний підпал чайної?
Нічого не вийде.
Зажди. То була ти?
Ти спалила найкращу, бляха, чайну в історії чайних?
- Забудь про чай. Ти куштувала вершки? - Що?
Не знаю, у чому річ: більше вершків чи більше цукру?
Чи те й інше? Може, у дрібці горіха?
Бог знає, я даремно намагалася зробити їх удома,
але в тих вершках щось таке.
Ти заслуговуєш на електричний стілець.
Не знала, що в Роуз Вайсман є захист.
Є. І пушка є. І вона стрілятиме, не просто порозмахує нею.
Гаразд, ти мене розкусила.
Можемо швидше покінчити із цим?
Із чим?
Роуз може залишити собі Верхній Вест-Сайд.
Не вище 125-ї й не нижче 60-ї вулиць.
Моллі померла, то хай забирає Пекельну кухню,
але хай учить лімерики та про картопляний голод.
Що, недостатньо?
Я просто м'язи. Я перекажу Роуз. Поглянемо, що вона скаже.
М'язиста недожінка. Чорт, треба було здогадатися.
Це для всіх сюрприз.
- Але не для тебе. - Було приємно.
Цей одяг тобі личить. Смужки надають жінкам твого віку дурного вигляду.
Скажи Роуз, що це вигідна угода.
Якщо тебе лише затримали, чому ти тут, а не в окружній?
У мене вже були приводи.
- Отже, усе по-іншому. - Не вірю своїм очам.
Він мав допомогти мені з мамою. А сам зайняв два столики.
Перше, що вона зробила, коли прийшла, попросила сімейну знижку.
- І ти зробив знижку? - Ну, вона ж моя мати.
Уявляєте? Вона вчить мене вибирати диню?
Я внюхаю спілу диню навіть у Джерсі, якщо треба.
- Треба було дати їй ляпас. - Шкода свіжий манікюр.
- Сливи не годяться! - Мені допомагають.
Брехня. Їжа ніяк не впливає. Лише сила волі й графік.
Якщо тобі кудись треба, що тоді?
Увімкнімо пожежну тривогу, і всі розбіжаться.
Вони повернуться завтра зі своїм клубом доміно.
Круто. Друг твого тата знову витягнув монету з-за вуха офіціантки.
Привіт, на що витріщаєтеся?
У цьому куті, непереможна чемпіонка з торбин з їжею, Ширлі Мейзел.
У цьому куті, її суперник і сливовий скептик, Мойше Мейзел.
- І вони не разом. - У жодному разі.
Шкода, грубіяне.
Щасти. Приходьте ще. Кого я обманюю?
Шкода, що твої мрії руйнуються, але поки що
у мене є десять хвилин під час перерви гурту?
Не завадить у музичну школу сходити!
Та пішов ти.
Іди.
- Зараз усі такі ніжні. - Це все?
- До Сінатри їм далеко. - Гурт повернеться?
Добрий вечір, пані та панове. Я місіс Мейзел…
Міріам! Це моя колишня невістка. Міріам!
- Така бліда. - Що ти там робиш?
Я виступаю.
Для кого?
Для всіх цих милих і дуже збентежених людей.
Облиш її, Ширлі. Якщо хоче жартувати, хай вчиться у важкий спосіб.
- Мій м'ясник смішніший. А він не смішний. - Гарна. Вона має співати.
Я не співачка. Я зараз працюю сценаристкою для «Шоу…
Зажди, я відволіклася. Почни виступ спочатку.
Я ще не починала, Ширлі.
Повірте, сміятися ви не будете.
- Тату, замовкни. - «Замовкни», - каже плід моїх чресел.
Не допомагаєш, то йди.
Я допомагаю. Їй потрібна інша професія. Хто ще їй це скаже?
Міріам, не зважай. Уяви, що його немає.
Гаразд. Я самотня жінка, що живе в Нью-Йорку.
- Я теж. - Ти не самотня, мамо.
- Джоеле, серйозно? - Вибач.
Дами, ви колись підходили до метро, коли внизу на східцях темно?
Їх не підсвічують, як треба.
Питання риторичне. Вона спитала, лише щоб підвести до чогось несмішного.
Нещодавно я спускалася дуже темними східцями…
У тебе не було ліхтарика? У мене два.
Один, щоб світити, другий - для самозахисту.
Ширлі, ти мене сліпиш.
Як і нападника. Розумно, так?
Ідемо далі. Учора директор зі школи мого сина, каже, що він спить на уроках.
- Що сталося з Ітаном? - Він спить на уроках.
Бо він не п'є каву? Не знаю.
Гаразд, народе, шоу ось тут.
Я забула, що казала.
Заради бога, не починай спочатку. Ось, я знаю анекдот.
У бар заходить хлопець і тримає крихітного чоловіка, що грає в теніс.
Бармен каже: «Схоже, мій джин глухий.
Я просив не 30-сантиметрового тенісиста».
Міріам, ось ти де. Хочу сказати, що ти шикарно виступила.
Оце так, дякую, Ширлі.
Мені сподобалося все, твої виступи завжди так проходять?
Ні, здебільшого мені вдається розповісти жарт.
Справді? Як цікаво. Таке задоволення.
Слухай, доки ти тут, розкажи мені дещо.
- Про що? - Мей. Де вона?
Джоел сказав, вона проходить співбесіду в лікарні.
- Саме так. - Скільки вона триває?
Скільки питань там ставлять?
Мій лікар лише міряє мій пульс і стріляє в мене цигарку.
Гадаю, трохи більше за це.
- То ти щось знаєш. - Я? Ні.
Скажи. У неї живіт високий чи низький?
Я в'яжу рожеві й блакитні пінетки. Я зовсім нічого не знаю.
Немовля не може з'явитися на світ з холодними ніжками. Поганий початок.
Я шаленію, Міріам.
- Скажи мені щось, що-небудь. - Здається, вона поїхала до родини.
- І де вона? - У Китаї.
- Хіба в Китаї не було революції? - Була.
Саме тому вона ще там.
- Її забрали в армію? - Ні, там можна відкосити.
Ясно? Не зважай. Вона незабаром повернеться. Вибачте? Я залишила…
- Ти не сказав Ширлі про Мей? - А що?
Вона засипала мене запитаннями про Мей.
Куди вона ділася? Коли повернеться? Живіт високий чи низький?
До речі, у твоєї мами жахливий лікар. Хай піде до іншого.
Мене загнали в кут. Я сказала, що вона в родичів у Китаї
і не може вибратися через революцію.
- Ти сказала, що Мей у Китаї? - Я не знала, що казати.
Коли інші не знають, що сказати, вони так і кажуть,
а ти - що вона в Китаї, не може вибратися через революцію.
- Я творча людина, Джоеле. - Чудово.
Це не моя провина.
Я знаю. Вибач. Вина моя. Я виправлю.
Гаразд.
- Ти виправиш зараз чи… - Задні двері.
Чого ти хрюкаєш?
- Це ти зробив? - Зробив що?
- Зсунув Ітана з його суботньої відмітки. - Він заважав пройти у ванну.
- То переступи, ми так вирішили. - Я не вирішував.
- То терпи до ранку. - Знаєш що?
Усе це безглуздо.
Тату, стій.
Він не дізнається, що його зсунули із суботньої відмітки.
Тату, у нас є план, і треба його дотримуватися.
Уся суть у довірі.
Якщо він прокинеться деінде, він може розгубитися.
Він тут від народження живе. Він не розгубиться.
Не стягуй його з відмітки. Пообіцяй.
Нічого не обіцятиму.
Тату.
- Ти стверджуєш, що науковець. - Стверджую? Я науковець.
Це наука, і тобі не слід сумніватися в цьому.
Міріам, ти добре знаєш, що в мене душевна рана
через помилку з Керол Ченнінг.
Будь ласка, припини ще більше мене ображати.
- Пам'ятаєш печиво? - Печиво? Яке печиво?
Коли мені було сім, ти розламав печиво на 16 шматків, пам'ятаєш?
- Ні. - Це була система винагород.
Коли я правильно ставила крапку з комою, я отримувала шматок.
Ной знайшов печиво й з'їв. Я тобі розповіла, а ти сказав: «Не хочу чути.
Розберіться між собою».
- І що? - Ти кинув мене вчити.
Досі не знаю, коли ставиться крапка з комою.
- Вона ставиться на позначення паузи… - Запізно.
Не рухай його.
Матусю?
Алло?
Повільніше, тату. Вибач, я не зрозумів останнє…
Що? Тату, ти в шафі?
Чому ти так…
Я не можу… Я не…
Зараз буду.
Агов? Мамо? Тату?
Джоеле!
- Чому ти тут? - Усе гаразд?
У тебе наче мішок на голові був.
- Я думав, тебе викрали. - Ні, але мішок на голові був.
- Навіщо? - Щоб заглушити звук.
- Делікатна тема. У сусідів є вуха. - Мойше.
Усе гаразд. Це мій син, Джоел.
Ти вже тут, то допомагай.
Допомагати із чим? Що тут коїться?
Чого кричиш? Оцінюй ситуацію. Слухай, ми її витягнемо.
- Кого витягнемо? - Твою дівчину. Наш план майже готовий.
Не хотів тебе залучати, та якщо ти вже тут, відповіси на кілька питань.
Тату…
Не хвилюйся. Ці хлопці витягли 13 євреїв з Німеччини.
Вони найкращі. Це син чоловіка, який допомагав євреям тікати.
Той чоловік помер, його син бовдур, але в нього є літак.
Треба поговорити.
Знаю, спілкування зараз дуже важливе. Але почекай.
Ти кажеш, що вона в Китаї, але де саме?
Знаю, країна величезна. Не треба точну адресу, якщо не знаєш.
Адреси немає.
Може, ти знаєш назву вулиці чи якийсь орієнтир?
Може, бібліотека поблизу?
Погода яка? Вони люблять холод.
Ці хлопці справді найкращі?
- Знаєш інших експертів з визволення? - Ні.
Ширлі, ми працюємо.
Не бачу, щоб хтось скаржився на свіжі булочки, а ти?
Вони планують дуже секретну місію.
Вони не можуть думати, коли ти цокаєш, наче в карету запряжена.
Якщо я конячка, то ти осел.
Годі називати одне одного свійськими тваринами. Прошу вас…
- Я маю вам щось сказати. - Що сталося?
Це про нас із Мей.
Нас із Мей більше немає.
Не хвилюйся. Ми вивеземо її з Китаю.
Вона не в Китаї, мамо, вона в Чикаґо.
Це вже легше.
Вона переїхала в Чикаґо, мамо.
- Але… - Малюк.
- Малюка більше немає. - О ні, Джоеле.
Викидень?
Так, викидень.
Мені шкода. Любий.
Ви можете спробувати ще раз після одруження.
Ми не одружуємося, мамо.
Ти як?
Нормально.
Їсти хочеш? У нас стільки їжі.
- Стільки їжі. - Ні, дякую.
Мене робота чекає.
- Я складу тобі із собою. - Піду хлопцям скажу.
Він мав зайти сьогодні. Казали…
«Шоу Ґордона Форда».
Так, це ми.
Дякую, що повідомили нам.
Добре, ти принесла коробку.
- Усі до перил. - До перил, народе.
Друзі, на шоу приходять забагато родичів.
Матері, брати, дядьки, тітки, а вони сміються не гучно.
- Знайте межу. - Так, містере Форд.
У нас є ще кілька інших питань.
Доброго ранку всім.
- Хто тут. - Гаразд.
Схоже, Джордж привів кілька продюсерів каналу без попередження.
Привіт, Чарлі, Айзеку.
- І ще один незнайомець. - Сід Ґрінберґ.
Це дружня засідка, присягаюся.
Не впевнений, чи таке існує. Підіймайтеся. Ми закінчимо потім.
Молоді ведмеді, яких ви бачите, не просто бавляться,
вони вчаться захищатися.
- Протягом першого… - Ітане? Час спати.
Сьогодні я сплю на місці номер три.
Може, спатимеш у своєму ліжку?
Психолог каже, що я ще неготовий.
Гаразд.
Слухай, Ітане.
Поглянь на мене, а не на ведмедя. Сюди.
Агов. Слухай, Ітане,
поговорімо про сенс того, чому ти спиш у коридорі,
тобто про його відсутність.
Я розумію, що з якоїсь причини, ти боїшся свого ліжка.
Ти маєш знати, що страх - це природно.
Він допомагає вижити.
Він каже тікати, коли тебе хоче з'їсти величезний зубатий звір,
або пригнутися, коли в голову летить каменюка.
У житті чимало речей, яких слушно боятися.
- Ти чув про Парк-Слоуп? - Ні.
Нещодавно літак «Юнайтед Ейрлайнс» і літак «Тренс Ворлд»
зіштовхнулися в повітрі, налетіли один на одного,
й уламки посипалися на перехрестя в Парк-Слоупі,
загинули всі пасажири й шестеро людей на землі.
Шістьох людей, що просто йшли вулицею,
на ринок, до школи чи в кіно,
за мить розтрощили шматки металу, охоплені полум'ям,
і різні руки, ноги й тулуби від колись цілих тіл.
- Дуже моторошно, так? - Так.
Так і є. Стаються війни, повені…
Іноді із зоопарку тікають тигри.
Може вдарити блискавка навіть у сонячний день.
Можна з'їсти тухлих молюсків,
щоб потім тиждень зі всіх отворів у твоєму тілі били фонтани.
- Я ненавиджу молюсків. - Ненависть до молюсків тебе не врятує.
Можна звалитися в колодязь, який ти не помітив.
Можна вилетіти через лобове скло, коли тато надто швидко зупинить авто.
Можна випадково помилитися в імені Керол Ченнінг
і за мить стати тим, за кого слід просити вибачення.
У газеті. Так?
Гадаю, ти починаєш розуміти, що я хочу тобі сказати.
Час навчитися жити зі страхом, прийняти те, що він існує
і що у світі немає стільки липкої стрічки, щоб захистити тебе.
Твої мама, тато і, можливо, твій психолог бажають тобі добра,
коли кажуть тобі, що сон на підлозі зробить тебе великим, сміливим хлопцем,
але дідусь відкриє тобі правду:
смерть прийде до всіх нас.
Навіть до сміливих.
А тепер, хочеш я прочитаю тобі казку перед сном?
Як робота з Телоніусом Монком вплинула на твій стиль гри?
У грі на фортепіано Телоніусу рівних немає.
- Згоден. - Він знаходить ноти, яких я й не знав.
Зізнаюся, за ці роки я позичив у нього кілька.
У «Блакитному поїзді» та «Велетенських кроках» ти знайшов потрібні ноти.
Дякую, що прийшов. Неймовірний Джон Колтрейн.
Заждіть. У мене оголошення.
Цього тижня
«Шоу Ґордона Форда» стало ток-шоу номер один у країні.
Шоу номер один! Молодці! Так!
Я хочу подякувати вам, моїм глядачам. Виносьте, друзі.
Я недостатньо вам дякую, мої колеги, командо, сценаристи. Виходьте, хлопці.
Вони найкращі у своїй справі. Без них мене б тут не було.
Підійміть келихи, друзі. І ви підійміть удома.
До завтра.
- Що скажете? «Тутс Шор»? - Ми всі не помістимося.
Забудьте про «Тутс Шор». Я знаю ідеальне місце.
О боже!
Ви божевільні.
- Спускайтеся. Це ж вечірка. - Ви не шпигуни Джека Пара?
Агов, Міріам. Міріам!
- Що це таке? - Ми номер один!
- Що? - Ну, вони. Може, і я.
- Що? - Ще не знаю.
- Що? - Хтось тут номер один.
Що?
Спускайся.
Ми номер один. Ґордон оголосив це в кінці шоу.
Вони справді змогли.
- Мейзел, виходь. - Точно?
Ти ж у ковзанах.
Я була в них сьогодні в офісі. Зараз це модно.
- Схоже, тебе не звільнено. - Схоже.
Вмієш кататися, чи це справді мода?
Багато твоїх вбрань ще божевільніші.
Я грала магічну сніжку у виставі жіночої сіоністської організації «Хадасса».
Соня Гені сказала моїм батькам, щоб я взяла кілька уроків.
Це не комплімент.
- Гаразд, дивися. - Дивлюся.
- Ми номер один, хлопці! - Номер один!
Надто крутий для ковзанів?
Більше ні, вочевидь.
- Потрібен лікар? - Дякую, усе добре.
У коледжі я волонтерила в лікарні. Маю медичні навички.
- Мене звали королевою клізми. - Клізма мені не потрібна, та якщо що…
- У мене від тебе голова обертом. - Часто це чую.
- Може, мені й потрібна допомога. - Рада бути корисною.
- Що це було? - А на що схоже?
- На спробу поцілувати мене. - Приблизно це воно й було.
- А ось приземлився жорстко. - Хіба ти мене не ненавидиш?
- Як можна ненавидіти ці очі? Губи? - «Тутс Шор». Я нагримала на тебе. Сильно.
То було казково.
Як Трейсі і Гепберн, Лой і Павелл, Робінсон і Ламотта.
У газеті нас назвали: «Норовиста ніхто кричить на телезірку».
Поглянь на нас. Номер один.
- До речі, я виграв ту суперечку. - Та ні…
- Прикусила язика? - Ні.
- То можна я? - Ти не одружений?
Не настільки.
Те саме казав мій чоловік коханці перед нашим розлученням.
Схоже, він покидьок.
У тебе зад не змерз?
Я його не відчуваю. А ти можеш, якщо хочеш.
Після цих слів вона помчала на захід сонця.
Такого я не очікувала побачити.
Соня Гені й мені сказала взяти уроки. Я сказала їй відсмоктати, по-норвезьки.
- Мені треба відлити. - Туалет біля прокату ковзанок.
Туалет, обпісяний дітлахами, які не можуть вчасно зняти штанці?
Ні, дякую. Знайду щось чисте.
Майку, ти бачив Джорджа? Я всюди шукала. Він має це підписати.
Не сумніваюся. Дай-но мені.
Я підробляв клятий підпис Джорджа десять років.
Нерозбірлива «д», закручена «р».
Привіт, Майку.
Твоє обличчя буде останнім, що я побачу перед смертю?
Просто хотіла привітати. Непогано, номер один.
- Не жахливо. - Чому не святкуєш?
Я запросив Капоте на наступний тиждень, а він іде до Джека Пара.
Доведеться скасувати, такі правила.
У Доріс Дей захворів страус, і вона перенесла. Так, у неї є страус.
Гурт, який я навіть не люблю, відпав, бо в них ударник помер.
Моя дошка із зірковими гостями - суцільний хаос, а мене хвилює лише вона.
- І майданчик з ялинками. - Це ферма, не майданчик.
Виправлюся.
Знала, що цього тижня знову прийде Софі Леннон?
Не знала.
Вона хороша гостя. Глядачі дивитимуться на неї, тож, дякую.
Даруй, можна гучніше?
Ти справді кинула її після того ігрового шоу? Це правда?
- У мене свої пріоритети. - А як щодо грошей?
Гроші приходять і йдуть.
Пообідаймо наступного тижня.
Якщо ти вільна.
- Справжній обід? - Так, справжній обід.
- Хтось його зготує? - Так.
Коли я прийду, ти не скажеш: «Пішла ти, геть звідси»?
Я зачиняю двері.
Моя дівчина подзвонить твоїй.
СОФІ ЛЕННОН
ДОРІС ДЕЙ
Ітане.
Ти сьогодні маєш бути на третьому місці.
Ти знала про авіакатастрофу над Парк-Слоупом?
- Побалакав з дідусем? - Він розповів про тулуби.
Ага.
І про тигрів, що тікають із зоопарку, і в них влучає блискавка.
Засинай, синку. Я віджену тигрів.
- І тулуби? - І тулуби.
Так?
Мойше…
Творчий керівник Яна Філоненко