Дивовижна місіс Мейзел
1987 РІК
Серйозно? Відкрила без мене?
- Забирай. Вони черстві. - Агов.
Для мене це найвишуканіше печиво.
Що нового? Хто кого штрикнув заточкою?
Ти що. Тут б'ються лише за сторінки «Файненшл таймс».
Усе віддав би за кулачну бійку.
- Що це? - Мої фото, які ти просив.
- Ти не забула. - Імоджен нагадала.
Я імен не писала, але з радістю зроблю це.
Що за «о»?
- Старіші є? - Старіші?
- Ті, що для армії. - Де видно трусики? Жартуєш.
Вони краще підійдуть для їхніх цілей.
- Дрочити на них? - Ну не мюзикл же ставити.
- А на ці дрочити не можна? - Можна.
Звісно, можна. Я тут, бляха, шикарна.
Друже, це тебе не збуджує?
- Мідж. - Гаразд, віддай мені.
Скажу Імоджен знайти фото з виступів для армії і принесу за місяць.
Дякую за службу.
Тепер я боюся показувати тобі це фото.
Маленька Роуз у кібуці.
У вертикальних і горизонтальних смужках.
Моя мати перевертається в труні.
Скажи, що дід вийде за чотири-шість місяців.
За дисципліну.
Про це мріють усі дівчатка.
- Запитання. - Яке?
- Чому приходиш? - На вході мацають.
Не ходи сюди. Ти маєш бути в турі.
Треба купити нову валізу.
Ти маєш виступати.
- Виступаю. - Продаєш перуки.
Я продаю якісні мрії.
- Про густе волосся. - Пробую нове.
Ти сам мені це радив. Ти маєш радіти.
Знаєш, скільки я на них заробила?
- Сюзі… - Годі.
Це б не схвалила.
- Начхати на Сюзі. - Просто кажу…
А я кажу, що можу про себе подбати.
Не треба за мною наглядати.
- Та я не проти. - Тому ти й тут.
От же чорт!
Ще одна.
Вони тут повсюди.
1961 РІК
У храмах одна зірка Давида.
І все ж зміст зрозумілий.
Не бійтеся, ми її здихаємося.
Що?
І зробимо це з повагою й турботою, Превелебна Мати.
Авжеж, звісно.
Тут є арматура, Превелебна Мати?
- В усіх колонах? - Що за арматура?
Ти будеш допомагати?
Ось вона. Школа Святого Ксав'єра для хлопців.
Черниці зиркають недобре.
Я прийшов хлопцем, а вийшов пораненою душею.
Ти перетвориш це місце на клуб для зустрічей
і заробиш купу грошей.
Ось тобі поранена душа.
Лінійки завжди були нові. А де старі?
Подивися на стелю.
Це казала матінка, перш ніж ляснути:
- «Чудова стеля». - Це твоя ідея.
- Знаю. - Ідея гарна.
Ця зала, зі сценою?
Тут уже є кухня й автостоянка,
- приїздитимуть із Джерсі. - Знаю.
- Стоянка, Арчі. - Знаю.
- Ми так довго шукали. - Знаю.
Якщо ти істеритимеш щоразу…
Не буду. Усе гаразд. Чесно. Тікай.
Знову доведеться шукати.
Таких місць небагато.
Може, глянемо те місце
в Іст-Вілледжі? Ти так його хотів.
Ні. Воно прокляте.
Відколи я побачив там бандитів Сюзі
з того шоу.
- Пам'ятаю цю шафу. - Стрьомні вони.
- Я тут ховався. - Вони зі Сюзі, отже і з Мідж.
- Я цього не хочу. - Цікаво, я влізу?
- Арчі, припини! - Сам припини.
Ти схибнувся на цих хлопцях.
- Це кляті гангстери. - З Мідж говорив?
Ні. Набридло бути поганцем, коли ми з нею спілкуємося.
Але ти накручуєш себе.
Поговоріть. Вона оцінить твою турботу.
- Ви не хочете… - Арчі.
Вибачте, Превелебна Мати.
Ти так і не навчився зав'язувати краватку рівно.
Ви не хочете випити чаю?
Превелебна Мати, дуже мило з вашого боку,
але ми маємо бігти.
Заберіть, сестро Клементино.
Вони вже йдуть.
Почули, що я зовсім не вмію робити чай?
Ні.
Ви Клементина?
Заграєш із черницею?
- Це вона заграє. - Черниці не заграють.
Додати мед у чай?
Ніфіга собі, заграє.
Я візьму все, що дасте.
О боже.
Ми зробимо тут клуб для зустрічей,
тож не відмовляйтеся від розваг заради посту.
Я люблю музику. І танці.
Пробач мені, отче.
Скажіть, що це «Сюзі Маєрсон та партнери».
Хто я? А що? Хочете освідчитися? Перекажіть їй повідомлення.
С-О-Н. Маєрсон. Усе просто.
У неї є номер. Гаразд. Бувайте.
Даруйте, я залишу це для місіс Маєрсон?
- Кошик. - Ви хоч його перебираєте?
Перебирати його - наша робота.
На плівках пил.
Ваша відрізнятиметься. Дякуємо,
ми її переглянемо.
Я із «Сюзі Маєрсон та партнери».
З'єднайте з міс Даєр. Я почекаю.
Даруйте, зачекайте в черзі з рештою.
П'ять хвилин. Я наступний Морт Саль.
У чергу, Морте. Передасте повідомлення?
Це вона? Привіт, міс Маєрсон!
Шеллі Лібенталь! Стислий виступ!
Дайно, зачини двері, щоб ці невдахи мене не бачили!
Не невдахи, а можливі клієнти.
Менша, ніж я уявляв.
Ти мене вбиваєш, ти в курсі? Вбиваєш!
Ти засмучена.
- Ти купив срану ламу. - І що?
- Нафіга? - А нащо купують ламу?
Для виступу, звісно. До речі, її звати Кетрін.
- Начхати! - А їй ні.
Тут рахунок на 2000 доларів за їжу.
Знаю, ти не їси, отже, це, мабуть, Кетрін.
Я кажу їй, що салат - це закуска,
а вона не слухає.
І це гівно має скінчитися.
Сподіваюся, ти говориш про неї.
У театрі обурені. Ось рахунок.
Їм доведеться змінити килим.
Лишенько. Поговорю з Кетрін.
Купи їй клітку.
Якщо вона присідатиме, начаклуй, щоб вона зникла.
Їй дуже неприємно.
Бувай!
Візьми ламу в оренду.
Дайно, додзвонилася?
Лишаю повідомлення.
- Продовжуй. Меґґі! - Біжу!
Не нервуйcz так. Зморшки з'являться.
Тиждень уже. Чому мовчать?
У цих голлівудських гадів так завжди.
Ця роль - це моя роль, Сюзі.
Відчуваю це. Нічого в житті так не хотів.
Повір, я знаю.
Два місяці про це говориш.
Дратуєш мене.
Їм не сподобалося.
Вони б тоді тричі не дзвонили.
«Я знав її як Діді».
Годі показувати цю сцену.
Зробиш так ще раз, і я тебе вб'ю.
- Вона на лінії! - Вона на лінії!
Бачиш? Вона на лінії.
Ти геть. Залишайся.
Ти геть.
Прошу, дізнайся, чи голос справжній.
Гелен! Сюзі Маєрсон. Дякую, що передзвонили нам.
Кредитори дзвонять мені рідше за вас.
Яка смішна особиста історія.
Щодо мого клієнта, Джеймса Говарда.
Джеймс чудовий. Справжній талант. Обожнюю його.
Приємно це чути. То якою буде відповідь?
Скажу, як знатиму.
Гелен, його ще розглядають?
Так.
Скільки ще кандидатів?
Не можу сказати.
То мені й далі дзвонити?
Якщо менеджерки з вас не вийде, станете лідером профспілки.
Вибирають між ним і ще одним.
Ким? Діком Ґреґорі?
Міс Маєрсон, якби я вирішувала…
Заждіть. Вирішуєте не ви? А хто?
Продюсер. Девід Вестон.
То у вас тут немає повноважень?
Я б так не…
Головний Девід Вестон?
Я обіймаю важливу…
Бувай. Девід Вестон.
Якого біса?
Не знаю. Вона зайшла й заснула.
- Міріам? - Я готова.
- Коли востаннє спала? - Коли йшла сюди.
Ти не мусиш працювати вдень і щовечора виступати.
Щовечора. Щоб не заіржавіти.
Ти вдень працюєш.
Ось. Залий собі у вену.
Що вона каже?
Вона в захваті, але вирішує продюсер.
Що тепер? Я не можу просто чекати.
Знайди клуб, розкажи жарт. І не приходь, доки я не подзвоню.
Агов! Тобі не треба на роботу?
- Ранок чи вечір? - Досі ранок.
На роботу треба! Де сьогодні виступаю?
- Усе на дошці, Мідж! - Де мій графік?
- Де твої ініціали. - Але тут дві «ММ».
Ти - малі «мм». Морті Мінськ - великі.
Чому я не великі «ММ»? Я була першою.
Бо ти мініатюрна.
Дякую за це, Дайно,
та можеш писати великі «М» трохи більшими?
Якось я прийшла в клуб замість Морті,
і ті жарти про джаз нікому не зайшли.
Може, писати «Мідж»?
Не влізе. Літери сплющаться.
- Може, два сердечки? - Було б мило.
Воруши своїми сердечками й біжи на денну роботу.
Зараз ранок чи вечір?
На позиції, дівчата, у нас нова ціль.
Девід Вестон.
Стейк першій, хто йому додзвониться.
- Дзвоню. - Можна мені картоплю?
До стейка подають картоплю, Меґґі!
Тільки картоплю. Стейк не треба.
То не їж стейк.
Можна не замовляти стейк? Це марнування корови.
Вечерю скасовано. Знайдіть Девіда Вестона!
Гаразд, Мідж, вибирай.
Сонячна система без Землі
чи вулкан, який я впустив, виходячи з метро. Вибач.
Не знаю. Вони тягнуть на четвірку з плюсом.
Ми ж про Ітана говоримо.
Це тверда двійка з плюсом.
Продано.
Мило, що ти з нами.
Сплутав віскі з лосьйоном для гоління.
Тихіше, у мене все болить.
Ти де вчора був?
У барі на 15-й вулиці.
Виступав о 19.00 для швейцара та офіціантки.
- Отакої. - Отакої, справді.
До вчора мене ніколи не збивав звук складання серветки.
Після мене вийшов Рубен Салазар із твоїм жартом
про пояс для панчіх.
Клятий Рубен! Навіщо красти той жарт?
- Він жіночий. - Він голос змінив.
Хочу йому врізати.
Зажди, не треба.
Дозволь нам вступитися.
Треба п'ять пальців зігнути? Це ж кулак?
Ґордон хоче обговорити монолог.
- Ми його ще не написали. - У нього ідеї. Хутчіш.
Вони обожнюють шоу!
- Як і Ед Ґейн. - Годі, Ґорді.
Він слав листи з божевільні.
Дуже мінорні, але не настільки, як це.
- Ед Ґейн? - «Психо» - про нього.
- Він носив людську шкіру. - Боже.
Він нас дивиться, круто.
Його перегляд іде за два?
А з кісток він робив намиста.
Про торби й чути не хочу.
Повернемося до монологу?
Наші останні теми, усе шоу скотилися.
А точніше, босе?
Ми наїхали на Деббі Рейнольдс.
Меле? Що скажеш? Вільне поле для жартів.
Трохи згодом.
Геді каже, ми надто нарікаємо на жінок. Обдумаймо це.
Запросімо Деббі на шоу.
Вибач, чому ти тут, Майку?
- Що? - Ти не ходиш на наради.
Я п'ять років ходжу на наради.
Джордже, не ображай Майка, коли злишся на мене.
Чого б я злився на тебе?
Джордж гнівається на мене, бо я не хочу казати
«крем під підгузки "Дідді Ду"» на шоу. Чи деінде.
І зараз дарма сказав.
Але шоу без спонсорів не зробиш.
Раніше так було.
У нас є чудові спонсори. Наприклад, «Шевроле».
Усе шоу їм присвячу.
«Дідді Ду» успішніші за них.
Вони хочуть засвітитися.
Хай світяться деінде.
Ти хотів оновити студію.
Вони заплатять за це й більше.
То залишімо студію. У ній таланить.
Наїхали на Деббі. Ми що, букмекери її чоловіка?
З поверненням.
«Дідді Ду» популярний товар
і залучить бажану аудиторію.
Дітей? Діти - бажана аудиторія?
Не дітей. Їхніх матусь.
Я користувалася «Дідді Ду».
Не на собі, звісно… Я тут одна така?
Милий тюбик, гарний запах, але викликав у мене висип.
Пригадую наше шоу на радіо.
Спонсором був гербіцид, який убив не бур'яни,
а десяток літніх людей.
Чотирнадцять. Читала про це.
- Гірше за Ґейна. - Може, вони його пили.
У бінго нікому було грати.
А що з монологом?
Зустрінься з ними. Вони прийдуть завтра на шоу
і дуже чекають.
А потім у них буде вечірка.
Круїз Гудзоном. На твою честь.
Я не піду.
Якщо тебе не буде, це помітять.
Не треба було спитати у своєї зірки,
до того як підписувати його на підгузки?
Вибач, Ґордоне.
А подзвонити? Ми сидимо через стіну.
Постукав би?
Треба було спитати в тебе. Розумію.
- Твоя провина. - Не очікував такої реакції.
Може, я не хочу ганьбитися на телебаченні?
- Ти мені довіряв. - А ти слухав!
- На каналі кажуть… - У дупу канал!
Якщо ти не проти, повернімося до того,
що справді буде на шоу.
Вибач, Ґордоне. Перепрошую.
Дякую.
Серйозно, як почнемо шоу сьогодні?
Безумовно, ти вийдеш у підгузку?
Пожартуймо про політику.
Я зайнятий.
Джордже, я хотіла сказати, що мені шкода…
Це ти і Давид Бен-Ґуріон?
- Так. - Він усміхається.
Насправді він дуже смішний.
Ти щось хотіла?
Так.
Не треба було мені розтуляти пельку. Це я дарма.
Ще б пак.
Вибач.
Дякую за вибачення.
Якщо я можу якось загладити провину,
я готова.
Як, у біса, ти можеш допомогти?
Завтрашня вечірка на яхті,
- я можу замінити. - Замінити кого?
Ґордона.
Потрібно розважити гостей, а я комікеса.
Я мама й маю мільйон жартів про підгузки.
Я вправна з підгузками, отже, з їхніми виробниками.
Ідея непогана.
Сценаристка, що любить продукт.
О котрій відпливаємо?
О 19.30. Про висип ні слова.
Рот на замок.
- Його вже немає? - Висипу?
Так. Усе чисто.
- Добре. - Перевірите?
Ні, дякую. Геть.
Що ви одягнете?
- Геть! - Гаразд.
Майже все.
Не метушися.
Не треба, місіс Вайсман.
Звісно, треба.
Твої мочки вух здаються голими. Це непристойно.
- Ви вже й так… - Агов, я шию.
- Вибачте. - Здається, ці підійдуть.
Належали моїй бабці Леман. Жахлива жінка з вишуканим смаком.
- Місіс Вайсман. - Шов розійшовся, Зельдо.
Вибачте! Ви й так багато зробили.
Дозволили провести весілля в будинку,
де всі мої спогади й мийні засоби.
Я б не дозволила тобі брати шлюб у мерії.
Мерія для третіх шлюбів, коли вже ніхто не очікував.
Ось. Хору не витримає,
але до вівтаря дійти можна.
Знайшла.
- Міріам, забери це. - Ширлі, дивись.
Це вона під час весілля.
Зібрали троянди зі всього узбережжя.
Боже, Роуз! Ти була ще тендітнішою?
Так.
Яка сукня! Які туфлі!
Прекрасні туфлі.
Ноги твоєї матері ідеальні для туфель.
- Отакої. - Зельдо!
- Я до фото підійшла. - Не заважай мені.
Залишайся в цій реліквії з цукрової вати.
Та роби, що кажу,
чи будеш давати клятву в білизні.
У дитинстві я постійно дивилася цей альбом.
Мамо, ти така гарна.
Так, скажи?
А тато такий наляканий.
Так, скажи?
Він знав, що його чекає.
Що? Іпотека?
Ні, шлюбна ніч.
Ширлі, прошу!
Усі думають, що це жінки бояться.
Але наші мами, найкращі подруги,
рабини, медсестри в школі, журнали
залякують нас щойно почнеться менструація.
Ми готові. А от чоловіки…
- Не хочу про це. - Джоел був готовий.
Мене не видно? Не чути?
Слова з мого рота просто розчиняються?
Судно причалило до Нормандії,
і він штурмував пляж.
Це мій Джоелі.
Міріам, це тема для нічного клубу, я таке не слухатиму.
- Двічі. - О боже.
Ви робили це за два роки до весілля.
Мамо, ти така гарна.
Зустрічайте наречену. Підведіться!
Мені б десять хвилин із цими штанами,
він був би гарнішим.
Дарма не дав йому костюм.
Ми зробили все можливе. Змирімося.
- Ще довго? - Важко сказати.
Це весілля чи творчий вечір?
Це Шопен, люди.
Його найвідоміший твір. У ньому ціла історія.
Не можна переривати.
Шопен зрозуміє. Годі вже.
Задоволені?
Дорогі друзі, ми зібралися сьогодні,
щоб поєднати цього чоловіка і цю жінку путами священного шлюбу.
Пам'ятаєш, як Зельда прийшла до нас?
Ні.
…містичний союз між Христом і його церквою…
Ми знаємо, на чиєму він боці.
Якщо хтось із присутніх знає причину,
чому їх не можна поєднати законним шлюбом,
хай говорить зараз чи замовкне навіки.
А тепер, Зельдо і Януше, зачитайте свої обітниці.
Зельдо?
Не метушися, Зельдо.
Януше, я кохаю тебе.
Я люблю в тобі все.
Твою пунктуальність.
Як рівно ти вішаєш картини
чітко по центру, навіть не міряючи.
Що ти не витрачаєш гроші.
Що ти не брудниш дерев'яну ложку.
Як ти підіймаєш важкі предмети.
Люблю, що я твоя дружина.
Тепер Януш.
Моє життя - суцільні скрути.
Холодні зими, ночі без сну.
Моя сім'я виживала щодня.
Та я був вправним майстром.
Лагодив поламані речі. Я думав, що в цьому сенс мого життя.
А потім зустрів тебе, Зельдо.
Я не знав, що я поламаний,
доки ти не полагодила мене.
- Ісусе! - Мойше!
Він розчулив мене, Ширл.
Я буду тебе забезпечувати.
У тебе буде все.
Нарешті ти насолоджуватимешся життям без тягаря.
Тобі не доведеться працювати жодного дня решту твого життя.
Що він сказав?
Не впевнена. У нього сильний акцент.
Їй не доведеться працювати?
Не знаю.
Міріам, що він сказав?
Що? Тату, годі! Я хочу послухати обітниці.
Роуз, вона звільняється?
Що з вами таке?
І я буду твоїм, доки ми не помремо разом.
Сподіваюся, що мирно.
Ейбе, ми втрачаємо Зельду?
«Не доведеться працювати» - це доволі однозначно.
Праця - це ми.
Ми не просто праця. Ми - сім'я.
Вона ось так нам каже?
Тут людина польською говорить.
Що значить: «Без тягарів»?
Усі ці роки ми були тягарем?
Мамо! Тату! Годі.
Не розумію, чому ти така спокійна.
Бо наша Зельда бере шлюб?
Схоже, наша Зельда вважає нас тягарем. Тебе теж.
Що? Неправда.
Майже весь час вона сидить із твоїми дітьми.
Вона їх любить. Вони як сім'я.
- Ти в цьому впевнена? - Мої діти - не тягар.
Він говорив про вас.
Хай там як, у твоїх дітей не буде няні.
Тобі не здалося, що Зельда звільняється?
Я вже нічого не розумію. Усе польською.
Вона піде - нам гаплик. Хто буде з дітьми?
Зельда приводить їх у клуб після школи,
коли я не можу їх забрати. Кепсько.
Вибачте, друзі, отче Петре,
ще не пізно заперечувати?
Перепрошую?
Не те що б заперечувати.
Радше попросити пояснення.
Цікаво, коли ти кажеш, що наречена буде насолоджуватися життям,
коли саме вона почне насолоджуватися?
Може, у кінці року?
Чи влітку?
У травні буде коктейльна вечірка для моїх клієнтів.
Може наречена почати насолоджуватися життям після вечірки?
Наречена зможе забирати Ітана зі школи,
чи це теж частина тягарів?
Тихіше, усі ви.
Через вас євреїв вважають гучними й нестерпними!
Чорт!
Януш і Зельда погодилися на священний шлюб перед Богом,
і я проголошую їх чоловіком і дружиною.
В ім'я Отця, Сина і Святого Духа.
Амінь.
Я згадала наше весілля.
Твоя мати весь вечір слідкувала за моєю спідницею.
Питала, чи маленька Катріна з 3-Б досі хоче бути нянею.
І?
Тепер у неї самої є дві малі Катріни й вона сама шукає няню.
Хіба їй не було 12 ще рік тому?
Хоч би ні.
Горілки? Вона урочиста.
Авжеж.
За те, щоб наші діти навчилися себе виховувати.
За кохання Зельди.
Це краще.
Добра.
Як щодо дитсадка у твоєму клубі?
Може, у новому.
Ага. Як там наша Препекельна Матінка?
Ми купимо її.
Чудово.
Дуже рада за тебе.
Знайшли бруд на килимі - і рухаєтеся вперед
і назад. Уперед і назад.
- Як довго? - Доки бруду не стане.
Як зрозуміти?
Роуз, не будь егоїсткою.
Зельдо, можеш пояснити точний механізм
функції всмоктування?
Ні!
А як він повним стане?
Мідж.
Джоеле.
На ярмарку кілька місяців тому
двоє хлопців говорили зі Сюзі.
- Френк і Нікі? - Ага.
- Це друзі Сюзі? - Друзі?
- Ну… - Вони схожі на бандюг.
Ні. Так, вони дружні бандюги.
«Дружні бандюги»?
Бандюги, що вітаються з поштарем?
Не нервуйся через Френка й Нікі.
- Я нервуюся. - Ні.
Звісно, вони не гнуть спину, щоб заробити.
Вони гнуть спини іншим.
Але зі Сюзі вони дружать.
- Щось таке. - Дружать?
Вони не завжди дружили. Колись вони її викрали.
Вони мали її побити, чи вбити,
чи кинути в Іст-Ривер, та цього не було.
Щасливий кінець.
Я дарма хвилювався.
Не треба хвилюватися.
Я в клубному бізнесі.
Мій батько шиє одяг.
Бачив я таких.
Я теж у клубному бізнесі.
Ти знайдеш пригод на свій зад…
Я велика дівчинка з великим…
Ти зрозумів.
Не зв'язуйся з ними.
- Не буду. - Але Сюзі.
Вона твоя менеджерка й зробила тобі кар'єру.
Не знаю, чи ти помітила, але вона навіжена.
Усі гумористи навіжені.
Вони в одному човні з нею. З тобою теж.
Я плаваю на матраці, друже.
Ти танцювала на сміттєвозі.
Я не танцювала. Я не вмію.
- Годі! - Ти мене дратуєш.
Схоже, ти не розумієш, у що встряєш.
Я знаю, у що встряю. Це було лише раз.
Після того все добре. Жодних боргів.
Заспокойся та повертайся до керування клубом.
- Жахливо. - Пішов ти! А це як?
Я хочу тебе захистити!
Можеш вбити це собі в голову крізь 30 шарів лаку?
Раніше тебе не хвилював лак.
Брехня.
Запах лаку схожий на пердіння.
Годі, Джоеле. Я подбаю про себе.
- А мені не можна? - Я цього не казала.
- Мені не дбати? - Дбати.
Бо я не перестану. Хоч скільки злися.
- Я тебе захищатиму. - Гаразд.
Хай хоч волосина впаде,
хоча це неможливо із цим лаком,
смерті їм буде мало. Ясно?
Ні. Ще раз поясниш, печерна людино?
Чоловіки рідко дбають
- про колишніх дружин. - Так.
Вони скажуть: «Ти належиш мафії? Шкода».
Вони козли.
- А я дбаю про тебе. - Знаю. Бо ти не козел.
- Ейбе? - Зельдо!
Я ж вам казала не вмикати тостер
і пилотяг одночасно!
То все моє життя зміниться?
Отже…
Так.
Біжу жартувати про підгузки на яхті.
Це якась брехня.
Потім продовжимо?
Схоже на те.
Перекажіть, що знову дзвонила Дайна із «Сюзі Маєрсон ти партнери».
Дуже вам дякую.
- Є успіхи? - Ні.
Я була в «Сардіс», де він тільки-но обідав.
Він їв усе із салату кобб, окрім бекону, яєць і авокадо.
Чесно, навіщо замовляти салат кобб?
Офіціант сказав, що він пішов до свого перукаря.
І я пішла на Астор-Плейс.
Знаєш, скільки Девідів там стриглися?
І всі вони схожі.
І я поголилася, щоб не виділятися.
Було, бляха, приємно. Рекомендую.
Ось що я робила. А ти?
Залишила 52 повідомлення.
Прикидалася Ертою Кітт?
Так, три години тому.
Податковим агентом?
Теж. Доведеться обідати з його бухгалтером.
Довідалася, що він закінчив на сьогодні.
- Вилупок! - Вилупок!
Досить.
Ти куди?
Гуляти. Похизуюся поголеним лицем.
Алло?
Так, це податкова. Чим можу допомогти?
І я кажу: «Діззі, не знаю, що ти граєш, але я в сі-бемоль!»
Так, Нанетт. Дякую.
Я зробила його сама.
Тут подають лише бурбон, бо гості п'ють лише його.
Так нудно.
Рада розвіяти твою нудьгу.
Бачила вас у «Вулфорді». Ви дотепна.
Я теж фанатію від твоєї творчості.
Рознось напої, хай усі будуть напідпитку.
Домовилися.
Ти гарна, мов з картини.
Ти й сам нічого, Джордже.
Усі в гарному настрої.
У всіх дуже юні дружини.
Це не дружини. Готова їх вразити?
Або це, або стрибнути у воду й плисти на берег.
Так, я готова. Почнімо.
У тебе є жарти кращі за цей?
- Авжеж. - Гаразд.
Добрий вечір і агов!
Як ваші справи?
Який чудовий захід, так?
Круїз навколо Мангеттена.
Подвійний бурбон на судні, що розгойдується.
Що може піти не так?
Я місіс Мейзел, пишу для «Шоу Ґордона Форда».
Дякую за вашу зацікавленість
у нашому скромному шоу, що посіло перше місце в рейтингу
та змусило шоу Джека Пара нервово курити в кутку.
І ось я на яхті, говорю з чоловіками про крем під підгузки.
Може, на якійсь яхті на Іст-Ривер
комік-чоловік розказує жінкам про електроприлади.
Іронічно, що крем «Дідді Ду» створили чоловіки.
Безумовно, чоловіки - королі всесвіту.
Колесо, багаття, війна тощо.
Але діти? Не зовсім їхня галузь.
Коли чоловік тримає немовля, усе закінчується криками.
А потім засмучується і малюк.
Дуже вам дякую, хлопці. Справді.
Тут зібралися єдині чоловіки в Америці,
яких справді цікавить дитячий крем.
Але будьмо чесними,
головна причина вашої зацікавленості - цей крем приносить купу грошей.
Друга причина в тому, що ваші майбутні треті дружини
ще носять підгузки,
а ви дбаєте про їхній комфорт.
Це так мило з вашого боку.
- Можна я спитаю? - Так.
- Спитаю? - Так.
Чогось збагнути не можу я.
- Прошу, не відмовте. - Ні.
- Це про мою сестричку. - Що?
- Сестричку. - Кого?
Вона тепер нудистка.
- І ось що хочу знати… - Так.
На день народження нудистці що подарувати?
Який же подарунок піднести?
Девіде Вестоне!
Вас дуже важко відшукати.
- Ти хто така? - Сюзі Маєрсон.
Представляю Джеймса Говарда. Чудового коміка
з драматичним талантом, якого ви прослуховували,
скільки разів, чотири?
Ти знущаєшся.
Чого брати салат кобб, якщо не їси бекон і яйця?
Знаєш, що я люблю кобб?
Я кажу, що ви його не любите.
Краще йди.
Це не місце для такої розмови.
Згодна.
Тут 80 градусів, бляха-муха, і жахлива акустика.
Подзвони мені в офіс у робочий час…
Я дзвонила вам в офіс у робочий час, Девіде.
Без зупинки, два дні підряд.
Ви не відповідаєте й не передзвонюєте.
Ми що, одружені?
Дайте відповідь, і я здихаюся хлопця.
Він доведе мене до сказу.
Я дам вам п'ять баксів за воду.
Не треба. Там глек.
Ворухнуся - здохну. Дайте воду.
То яка відповідь: так чи ні?
Думаєш, я відповім тобі тут і зараз?
Просто вирішіть.
Він молодець, і я досі вагаюся.
Девіде, серйозно. Слухайте, мені насрати.
Хай краще буде «ні».
Хлопчина - крутий комік.
Якщо чесно, він принесе мені значно більше,
якщо поїде в тур.
Він поїде на рік, а в мене буде нове авто.
І повернеться він велетенською зіркою.
Я влаштую йому тур світом.
Переїду в передмістя, куплю безліч авто.
Паркуватиму їх усюди
та їздитиму від однієї автівки до іншої.
Якщо ви його візьмете, то заплатите йому дулю.
Мені доведеться змиритися,
бо він так сильно хоче в цей тупий фільм.
Понад усе в житті. Усе базікає про нього.
Чесно, не розумію чому.
Я читала сценарій. Жахливий. Просто відстій.
Та ти що. Сценарій блискучий.
Його автора номінували на «Оскар».
І він його виграв? Навряд чи.
Композиція сценарію не дуже.
Але знаєте, робіть, що хочете. Мені байдуже.
- Ти сказала: «Мені байдуже»? - Ага.
- І що сценарій жахливий? - Еге ж.
І загнала його в кут у гейській лазні.
Я припускала, що він там, та не хотіла туди йти.
Він мене змусив.
І як там? У лазні.
Стільки членів.
Як я й уявляла.
Не дивися так на мене.
Ти благала не брати твого клієнта.
А мала робити навпаки.
Я блефувала.
Він каже, що Джеймс крутий, але є ще Дік Ґреґорі.
Джеймс Ерл Джонс. Жорстка конкуренція.
Я мала щось робити.
Жорстка.
Іди додому, Меґґі.
Гаразд.
Мені довелося пробиватися, щоб вийти.
Боялася, що почнеться голий паровозик.
І що тепер?
Чекатимемо. Потім виблюємо й знову чекатимемо.
Я примітила гарну співачку кабаре. Це щось.
Джеймс буде в захваті, коли почує.
Як вам наша таємна зброя? Переді мною зірка?
- Кумедно. - Хто знав, що крем такий смішний?
Усе, що стосується сідниць - скарб для коміка.
Ви часто так виступаєте?
Узагалі, щовечора.
Вона має бути в шоу.
Не думала про це.
- Вона може нас рекламувати. - Цікаво.
Наша кумедна лялька «Дідді Ду», що сповиває дитину.
Так, у бікіні.
Бо материнство може бути сексуальним.
Гаразд. Було приємно поспілкуватися.
Джордже, побачимося в офісі.
Чудова ідея.
Найкраща ідея, яку я чув.
- Ну ж бо. - У мене робота.
- П'ять хвилин. Один танок. - Музики немає.
Я щось наспіваю.
- Годі. - Ти дуже мила.
- Друже! - Що?
Даси дівчині закінчити зміну?
Ми розмовляємо.
Не знаю, чого тебе вчили, та під час розмови не мацають.
Нічого такого.
Нечемно чіпати чужі речі, так?
Італійський.
Смішно. Віддай мій піджак.
Не хочеш, щоб його чіпали?
- Досить. - А що таке?
Я тебе зрозумів.
Дорогий? Схоже, що так.
Віддай!
Як він мені? Приміряю.
У ньому ж не було ключів?
Несподіваний поворот.
Який сором.
Вітаю.
Сюзі Маєрсон із «Сюзі Маєрсон та партнери».
Я представляю цю жінку.
Сюзі, це Алан Янг, наш юрист,
Барбара Стерн, директор з піару,
Джордж Толедано, виконавчий продюсер.
- Сюзі - менеджерка Мідж. - А де твій адвокат?
- У мене його немає. - Ось моя візитка.
Боже. Цвіль так швидко росте.
Хай просохнуть, а потім покладіть їх кудись.
Це не дружнє знайомство, міс.
Ґордон незабаром буде. Сідайте.
Дякую.
Що сталося? Чому ти мокра? Що за куртка?
Довга історія. Схоже, я влипла.
Подивіться. Екстрена нарада. Обожнюю.
Не люблю, коли мене зривають з вечірок,
та ця для порятунку тварин.
Геді таке любить, а я ні, отже, ви врятували мене.
Це щось цікаве.
Аж ніяк. На яхті стався інцидент.
- На яхті? - Захід на яхті для тієї компанії.
Він все ж відбувся?
За нього вже заплатили.
- Ти там була? - Так.
- Чому? - Хотіла допомогти.
- Ти морячка чи що? - Я розважала гостей.
- Розважала спонсорів? - Так. Щоб виручити Джорджа.
Мало того, що відбувся захід, який я заборонив,
то ось кого ти взяв замість мене?
Сценаристку з одним жартом на місяць?
А Труді була зайнята?
Усі були в захваті від виступу.
Жартів у неї побільшало.
Після гарних виступів завжди наради.
Проблема не у виступі.
Може, годі вдавати скромницю? Розкажеш Ґордону, чому ми тут?
Мене арештувала берегова охорона.
Вони можуть арештовувати? Ми в цій країні взагалі вільні?
- Краще б Труді взяв. - Я не винна.
Один тип був надто люб'язним з офіціанткою,
я прийшла їй на допомогу, та все вийшло з-під контролю.
Він мені сказав, що нічого не було.
Вони просто говорили, коли прийшла ця, напала на нього
і кинула його піджак у річку!
Піджак. У нього їх, мабуть, ціла шафа.
- Хто той козел? - Один із компанії «Дідді Ду».
«Дідді Ду», крем під підгузки? Це вони спонсори шоу?
Ось, Джордже. Ось чому.
Люди, це ж не така велика проблема.
Що її чекає? Ляпас по руках? Рахунок з хімчистки?
Її звинувачують у розбійному нападі й хуліганстві.
Звинувачують у нападі на того, хто напав на іншу людину?
- Це не все. - Не все.
Яхта була далеко від Мангеттена,
отже, формально ми були в міжнародному водному просторі.
Що?
Може втрутитися Франція.
Франція? Французька Франція?
Безглуздя.
- Це не все. - Знову він.
Продовжуй.
У піджаку того типа був гаманець, а там - гроші,
а на судні гроші - це скарб,
і формально я скоїла акт піратства.
Щоб мене. Ти піратка.
Боже. Це значно веселіше за порятунок видр.
Годі реготати! Чого ти тут узагалі?
Просто дуже пощастило.
Там була преса, усе сфотографували,
Барбару вже просили прокоментувати.
- Чия це вина, Джордже? - Її!
- Ні, твоя. - Моя?
Ти провів захід, хоча я заборонив.
Барбаро, ви з піару. Мали все продумати.
Я слухала Джорджа.
Справді? Ми досі цим виправдовуємося?
- Ґордоне, не… - Я тут затримався.
На мене чекає авто.
Джордже, поганий видався тиждень.
Владнаєш це з ними?
- Її не звільнено? - Ні.
Та я б сховав від неї дівок і золото. Алане?
Ми знімемо обвинувачення.
Добре. Барбаро, хай преса пише, що схоче.
Хай світ знає, що на мене працює піратка.
- Це не кінець. - Кінець.
Бачили лице Джорджа?
Я так появі дітей не радів.
- Хворий ти гад, Майку. - Так. Гаразд.
Піду додому й повечеряю з дружиною хоч раз.
Зараз 22.30!
Це Нью-Йорк, Сюзі. Не якесь передмістя.
Цю куртку мені віддали. Я її не крала.
Усі у виграші. Візьмімо одне таксі на двох.
Твій корабель на сході чи заході?
Не сміши мене.
«Сюзі Маєрсон та партнери». Не він.
- Клади. - Розкажи ще раз.
Він сказав, що в захваті від тебе.
- Він так сказав? - Так.
- Чому не дзвонить? - Подзвонить.
«Сюзі Маєрсон та партнери». Не він.
Клади.
Він подзвонить. Повір мені.
Піду пройдуся.
Не йди, Джеймсе. У мене добре передчуття.
Та я зараз на метро втечу, якщо знайду гроші на білет.
«Сюзі Маєрсон та партнери».
- Це він? - Ні.
Клади!
Може, скасуємо тур, доки не стане ясно?
- Ні. - Чому ні?
Бо я вигадала той тур.
Боже.
«Її звали Діана. Я знав її як Діді».
Ти знову розігруєш сцену для себе? Годі це робити. Припини.
«Сюзі Маєрсон та партнери». Так, заждіть.
Вестон на першій лінії.
Вестон на першій…
- Скажи, я передзвоню. - Що? Сюзі!
Гаразд, кажи.
Містере Вестон, у неї інший дзвінок.
Схоже, це надовго, але вона передзвонить.
Так, обіцяю. Щасти.
Сюзі, можна спитати?
Прошу.
У чому ти підеш на «Оскар» зі мною?
Я приготуюся.
Покажи ту сцену.
- Справді? - Так.
Цікаво, заради чого це все.
«Її звали Діана. Я знав її як Діді.
Моя нянька. Я хотів одружитися з нею,
а вона хотіла, щоб я робив домашку. Єдина причина…»
Чули про Сюзі Маєрсон?
Її клієнт буде у фільмі Вестона.
Він бере лише зірок.
Чув, у них була особиста зустріч.
- Як їй вдалося? - Це був сюрприз.
Вивчила анатомію і видала себе за кардіолога.
Прийшла на весілля його дочки.
Сховалася в його авто.
Вистрибнула з його торта.
На сповіді в церкві.
У «Фор Сізонс».
Збрехала його покоївці.
Забронювала суміжний номер в «Гілтоні».
Прийняли разом ЛСД у Тімоті Лірі.
Зловила його в Палм-Спрінгз.
От же чорт!
Сорочка теж знадобиться?
Зроби мені всю фігню, гарсоне.
«ІМПЕРІАЛ»
Місіс Мейзел! Можна?
Я? Упевнені?
Ви кажете все, що я думаю.
Такий зв'язок лякає.
Дякую.
Даруйте, міс, дасте ваш автограф?
Очам не вірю. Не знала, що ти буваєш тут.
Нечасто, але там на розі штовхають найкращий героїн.
- Класний виступ. - Ти його бачив?
- Так. Купив квиток. - Ти купив квиток?
Не купую квитки десять років.
Та я б купив, а це щось значить.
Усе ж, дякую.
Голодна? Пригостити вечерею?
Звісно. Чому б ні. Знаю одне чудове місце неподалік.
Не бачила тебе без костюма.
Думав, ти будеш в одежі піратки.
У мого папуги вихідний.
Не в таке місце я хотів тебе зводити.
Ні? Тут надто просто?
Надто липко.
Вони не вимкнуть кілька ламп?
Зачекай. Одна скоро загасне.
Ліл! Пончик і кава врятують мені життя.
Зараз будуть.
Офіцере Пелусо!
Мідж Мейзел! Хай мені грець.
Рада бачити. Ґордоне, це офіцер Пелусо.
Арештовував мене.
Справді? Радий знайомству.
- Ти ж із телика. - Так, це я.
Я тебе не впізнав без костюма.
- То як справи? - Я піратка.
Чудово!
Дякую, люба.
Радий бачити без уніформи. А ти будь чемною.
Не буду.
- Скільки в тебе арештів? - Леді не патякає.
Перейдімо до суті.
- Будеш? - Звісно.
Наше друге побачення буде в гарнішому місці.
Це не побачення.
І не кажи. Там у кутку мужик помирає.
Тоді краще перше побачення.
У нас не буде побачень.
Просто будемо спати разом.
Шкода, що без романтики, та хоч так.
- Ґордоне. - Один раз.
- Ґордоне. - Буде шик.
Пентхаус у «Карлайл», шампанське, халати й капці після того.
Чи під час, як леді забажає.
Поцілунок? Один чудовий поцілунок?
Дозволь спокутувати провину.
Не на льоду я краще цілуюся.
Не сумніваюся. Але…
Але?
Ґордоне, якщо в нас щось буде…
Я не казав «щось».
Я розкажу, що буде. Хтось дізнається.
- Не дізнається. - Хтось дізнається.
- Продовжуй. - Тоді дізнаються всі.
Для тебе нічого не зміниться, але для мене зміниться все.
Я не дозволю.
Будуть сміятися, косо дивитися, шептатися, коли я заходитиму у вбиральню.
Ходи в мою. Вона краща.
У мене є іменні рушники.
І раптом я стану «пасією Ґордона».
Не дівчиною, що пише класні жарти для шоу,
не єдиною сценаристкою на шоу номер один у країні,
а просто «пасією Ґордона».
Проте, визнай, звучить елегантно.
Усі мої зусилля стануть марними. За одну хвилину.
Мушу тебе перервати. Це триватиме не одну хвилину.
Я ж спортом займаюся.
Якщо чесно, причина, з якої, попри твій розум і шарм…
І вроду. Ти забула вроду.
Я не спатиму з тобою, бо,
якщо я потраплю на шоу…
- Не потрапиш. - Я договорю.
- Якщо я потраплю на шоу… - Не потрапиш.
Ось, ти зациклився не на тому. Помовч.
Якщо ми переспимо, то, коли я потраплю на шоу,
я не знатиму, чи заслужила,
чи це через те, що сплю з тобою.
У мене чудовий дім у Нантакеті.
Є велосипеди… Один з кошиком.
Схоже, ти любиш кошики.
Мав спробувати ще раз.
Хоч потанцюємо?
Прошу.
«МІСЬКА ЛОЖКА»
Творчий керівник Яна Філоненко