Se meg i øynene. Ser du meg?
- Du er verdens beste venn. - Tull. Det er du.
Jeg vil vite alt.
Hold stillingen!
- Hva fikk jeg det for? - Tapperhet. Ekstremt mot.
Hent meg når han begynner å snakke. Det kan hjelpe på hukommelsen hans.
Reis deg. Gå! Vi må vekk.
- Jeg heter Brenna. - Krigsgudinnen?
- Du må ligge med meg. - Jeg har vel fem minutter.
Knel! Fra i natt er du dronning Kerra av cantiaci-stammen.
Spådommen sier at Brenna blir reddet av en lyshåret dødelig.
Islene ble drept av en romer. Vi ses når jeg dør.
Det fins et sted for de gudene elsker mest.
Hør på meg. Du er den utvalgte. Gå nå.
Der er du jo. Hvordan ser jeg ut?
- Vent her. Jeg er straks tilbake. - Slapp av, jeg skal ingen steder.
- Hva var den greia på citadellet? - Hva da?
Jeg er nok blind, men det var intet menneske. Hvorfor var det etter deg?
Det må ha vært en feil. Sitt stille.
Hvorfor sier du ikke sannheten? Hva er det du skjuler?
Jeg vet ikke hva det var.
- Hvor er vi? - Omtrent 8 km fra Locerly.
- Vi overnatter der. - Der kan du iallfall orientere deg.
- Hva er i veien, barn? - Ingenting.
Jeg er nok blind, men jeg kan føle væromslag. Ut med språket.
Blir vi noensinne trygge igjen?
Kom hit.
Da jeg var liten, pleide far å ro oss til ei lita øy.
Om vi finner en båt, og med riktig vannstand, kan vi finne øya igjen.
Det er lite der utenom noen geiter og et gammelt steinhus som trenger tak.
- Men det er én ting som ikke er der. - Romere.
Jeg så deg. I leiren. Ansiktet ditt var det siste jeg så.
Jeg kommer aldri til å glemme det. Jeg har det her. For alltid.
- Det er mat. - Jeg er ikke sulten.
Du må spise. Vi skal gå i hele morgen.
- Ikke bli såret, men jeg takker nei. - Liker du ikke maten min?
- Hva er dette? - Vasslirekne. Det styrker blodet.
Det er ikke vasslirekne. Det er gress. Og hva er dette?
Det er en sjelden, dyrebar alge som vokser på elvas vestside.
Det er ikke alge. Og slett ikke sjeldent og dyrebart. Det er søle.
Dette er en bille. Dette kan være flintstein, men er nok grevlinglort.
Dette er en sølekake.
- Det er regnenses-mat. - Det er ikke mat.
Klaget jeg på møkka dere ga meg i fengselet?
- Løvet du kokte i morges... - Det var tornebusksuppe.
Har du merket at jeg ikke kan gå mer enn 50 steg uten å måtte drite?
Jeg har aldri driti så mye i hele mitt liv.
Jeg har fordoblet hele mitt livs antall avføringer.
Det er en tilvenningssak. Du blir vant til det.
Si meg, prinsesse Ania, har du laget mat før? Noe som helst?
Du vet ikke en døyt om meg, prins Phelan.
Jeg vokste opp i skogen. Og jeg er ikke Ania av regnensesene.
- Du er gudinnen over krig. - Og ødeleggelse, drømmer og kilder.
- Nettopp. Ikke over matlaging. - La oss ikke krangle, min elskede.
Jeg er ikke din elskede. Spådommen sa ingenting om kjærlighet.
Jeg er den lyshårede dødelige som redder deg.
Selv om du ikke vørder meg, kan du vørde skogens gaver.
Fra skogbunnen til tretoppene. Skogen er hellig.
Jeg vørder grenene og skogbunnen.
Jeg vil bare ikke spise det. Hvor fører spådommen oss nå?
- Gudene vil... - Gudene...!
- Tålmodighet, min elskede. - Jeg er ikke din elskede.
Her.
Ikke sulten, hva?
Hva med en slurk av dette? Ikke spør hva det er, Philo, men det er sterkt.
Da blir det mer til meg.
- Hva slags sted er dette? - Locerly.
Et livlig handelssted frem til romerne kom. Men se på det nå.
Det er en landsby, så det burde være en elv her. Eller en kilde.
Burde ikke du vært mer sikker på det, du som er gudinne over kilder?
- Burde ikke du vite om de har en? - Du forstår visst ikke dette.
Nei, overhodet ikke. Jeg vet bare at jeg ferdes med Brenna-
- gudinnen over kilder, og jeg har aldri vært tørstere.
Hallo, mine skjønne.
Der er det. Vann.
Takk.
Å, gode gud.
- Hvem var det? - En mann og en kvinne.
- Gjenkjente du dem? Var de herfra? - Nei, jeg kjente dem ikke.
- Så de deg? - Nei, jeg tror ikke det.
To lekkerbiskener, en av hver sort.
Jeg stikker bort senere og ser hva jeg finner, om du skjønner?
For guds skyld, Philo. Si noe, for faen!
Da vi var i citadellet, hva sa dronningen til deg da vi rømte?
- Det hørte jeg ikke. - Det gjorde jeg. Klart og tydelig.
Hun sa: "Du er den utvalgte."
- Hva mente hun med det? - Hvem vet.
Er det noe jeg har lært, så er det at folk våser.
"Du er den utvalgte", sa hun.
Hun er her.
Vi blir her i natt og fortsetter til druidene ved daggry.
- Phelan? Hvor er du? - Du kan jo gjette.
- Fortell mer om spådommen. - Hva vil du vite?
For å unngå forvirring kan du jo fortelle hele spådommen.
"I begynnelsen var det bare ild."
"Ilden spredte seg gjennom mørket til universets fire hjørner."
Du kan hoppe over det og begynne der jeg kommer inn i bildet.
Hopp til når vi forlater citadellet. Hva skjer så?
"Brenna og hennes redningsmann besøker druiden Veran."
Er det samme Veran som ofret far og lot meg bli forbigått som konge?
- Veran, det andre mennesket, ja. - Han står bak all min ulykke.
Fra min hurpete kone til å se far bli partert og matet til kråkene.
Er han mitt store håp?
Har det slått deg at gudene hadde et høyere mål med å spleise dere?
At du ble forbigått som konge fordi gudene har andre planer for deg?
Nei, det har aldri slått meg. Jeg var for opptatt med å lide.
Men det gir mening. Hadde du blitt konge, ville du ikke befridd meg.
- Da ville vi ikke vært her nå. - Og det skal liksom være bra?
At vi er i dette skuret, og at det raser en tyfon i magen min?
Er det bedre enn å være konge over folket mitt?
Når skal du godta sannheten, Phelan?
Du har blitt æret av gudene. Du er velsignet.
Det er ikke sånn at Veran ikke vet om spådommen.
Hvordan har det seg at Veran vet om spådommen?
- Han skrev den. - Hva?
Hvert eneste ord. I fjeset til min tippoldefar.
For 2000 måner siden.
Da jeg vervet meg, drømte jeg-
- om å dra til nye, eksotiske steder. Å se, høre og smake på det ukjente.
Opplevelser man ikke engang kan forestille seg.
Undring, kunnskap, visdom.
Jeg skulle kort sagt bli en mann.
I forrige uke var jeg alene i skogen og slo meg selv gul og blå.
Om den unge mannen som vervet seg, kunne skuet inn i fremtiden-
- og sett sitt eldre selv alene i skogen...
...ville han blitt forvirret.
Åkkesom... Nok om meg.
Hva med deg, kompis? Hvorfor vervet du deg?
- Hvor møttes du og mor? - Der borte, ved elva.
- Hun var tretten år, jeg var femten. - Du savner henne nok.
Er det noe livet har lært meg-
- så er det å bli vant til å miste ting. Alt man har kjært.
Jeg har kommet frem til noe.
Du er en klok jente. Klokere enn meg. Så fra nå av får du bestemme.
Vi kan diskutere og være uenige, men hvis jeg vil ta den lette veien-
- og du mener den tøffe er bedre, så tar vi den.
Og om jeg er uenig? Om jeg bestemmer, men ikke vil bestemme, hva da?
Godt poeng. Da, unge dame, sier jeg for siste gang: "Gjør som jeg sier."
Du halshogde din beste venn... Hva fikk deg til å gjøre det?
Angrer du?
Var det vanskelig? Enkelt?
Grusomt? Spennende? Forferdelig?
Den greia om at moren din er en hore...
Noen av de eldre i leiren har vært der. Jeg også.
Jeg og en ape. En ekte ape. En stor bavian.
Jeg i den ene enden, bavianen i den andre. Samtidig.
Snakk til meg, Philo. Vær så snill, snakk til meg.
- Bare si ett jævla ord... - Sånn...
Ja?
- Sånn... - Sånn, hva?
- Sånn... - Bra, det hørte jeg. Sånn, hva?
Sånn...
Utmerket, men... Og dette er den viktige delen, Philo: Sånn, hva?
- Sånn... - Fokuser nå.
Sånn...
La oss ikke presse det frem. Vi tar ett steg om gangen.
Hvis du føler for å tilføye noe, så er jeg her.
Sånn... Sånn...
Sånn...
Sånn?
Hva...?
Hvorfor stoppet du?
Hørte du det?
Sånn...
Den lyden der.
- Det er vinden. - Er det?
- Nå sluttet det. - Det gjorde det, ja.
Dette stedet får meg til å grøsse. Det har det alltid gjort.
- Jaså? La meg høre alt om det. - Dra til helvete.
Sånn...
Ser du en nøkkel noe sted?
En nøkkel, kompis?
Sånn... Sånn... Sånn...
- Hva var det? - Et spøkelse som vil sluke deg.
Philo, kompis! Slutt med det der og kom og se.
Jeg tror jeg har funnet en heksedoktors saker.
Jeg mener alvor! Du må komme og se.
Sånn... en gru.
Føler du noe ennå? Ikke jeg heller.
Vi prøver denne.
Det har vært noen merkelige uker.
Helt siden vi dro fra Gallia, har jeg følt at katastrofen er nær.
Jeg har aldri følt det før. Men jeg føler stadig...
Er du der, kompis?
- Unnskyld. - Det gjør ikke noe.
- Jeg mener for å ha vært litt stille. - Det er helt i orden.
- Jeg har hatt noen tøffe dager. - Du har vært gjennom mye.
Vi var sammen med en fyr, en kelter...
Han hadde en småstein, den var fantastisk og utrolig glatt.
Når man så på den, virket det som den rommet all verdens hemmeligheter.
Man kunne se hver eneste sprekk, den minste stråle.
Et millionårig objekt. Helt enestående.
- Hvordan går det med beina dine? - Helt fint.
- Og armene? - Lammet.
Og hodet?
- Jeg vil ikke snakke om hoder. - Det forstår jeg. Beklager.
- Jeg mente ikke å gjøre det. - Glem det. Det er sånt som skjer.
Det var så mye blod... Jeg måtte sage.
Slutt.
Vi tar litt mer.
- Hva er dette? - La meg smake.
Ut med tunga.
Det var en svær tunge!
- Det er noe som har plaget meg. - La meg høre.
Jeg har vært i legionen en stund nå og vært overalt.
Egypt, Trieste, Gallia og nå her.
På reisene har jeg lagt merke til noe.
- Ja vel? Hva da? - På alle stedene man drar til...
...er gudene forskjellige.
- Utdyp. - De har ulike navn, ulikt utseende.
Noen er elefanter, noen nattergaler, trær, jomfruer. Hvordan har det seg?
Hvordan kan gudene her være annerledes enn gudene der?
- Nå henger jeg ikke med. - Vi har guder for alt. Sverd, skjold.
For hjelmer, puter, kruttønner, såpe.
Vi har Pino, støvelguden. Når jeg tar på meg støvlene, ber jeg til Pino...
- ...så støvelen blir på hele dagen. - Jeg gjør det samme.
Så vi har Pino, støvelguden.
Egypterne kjente ikke til ham og har ingen støvelgud, men de har støvler.
Og kelterne har støvler, men vet ikke hvem Pino er. Og her er poenget mitt:
Hvorfor er Pino kun interessert i våre støvler?
Støvler er viktige. Og vi takker Pino for at støvlene holder...
Så vi ber til ham, og Pino holder dem fine.
Bare se på dem. Støvlene mine er fine og veldig behagelige nå.
Du forstår ikke poenget. Egypterne har Horus, krigsguden.
En mann med falkehode og krone. Vi har Mars.
Alt som skal til for at jeg heller tilber Horus, er å bli født i Egypt.
Om jeg var egypter, ville jeg trodd at Mars var tøv.
Han ville iallfall ikke vært like mektig som Horus. Skjønner du ikke?
Hvor vi enn drar, så er det ulikt.
- Jeg tror jeg forstår. - Og om vi mener at Horus er tøv...
...og de mener at Mars er tøv, så er kanskje begge tøv.
Kanskje alt er tøv.
Og blir støvelen ødelagt, er det ikke fordi jeg har fornærmet Pino.
Den har bare blitt ødelagt. Og det er alt.
Klart at Pino fins. Det har han alltid gjort. Akkurat som Serapis.
- Men om det ikke er slik? - Ikke et ord til.
Jupiter, jeg drepte min beste venn! Jeg skilte hodet hans fra kroppen!
La et lyn drepe meg! Gjør det nå mens Brutus ser på!
- Så du? - Jeg vil at du skal slutte å snakke.
Slutt å snakke. Ikke si et ord til.
Vi er alene, Brutus.
Vi er alene.
Er du våken?
Så den lyshårede dødelige redder gudinnen og fører henne til druidene.
- Og gudinne Brenna... - Glem henne litt.
Hva skjer med den lyshårede dødelige?
Han hersker over himmelen og får barn med gudinnen.
Det barnet og dets barn hersker over regnensesene i all æve.
- Jeg hater dem! De er fiendene mine. - Du ser ikke ut til å hate meg.
Du er jo rene marerittet!
Du ville høre spådommen, og slik er den.
Vær klar over én ting: Jeg vil aldri ha barn med deg.
Det er litt sent å si det nå.
Hva sa du?
Hva i helvete holder jeg på med?
Jeg sviktet dere, Cait. Deg og søsteren din.
Jeg beskyttet dere ikke. Jeg ba dere løpe.
Hadde jeg ikke gjort det, så kunne Islene vært i live.
Jeg savner å ha henne her.
Jeg savner lukten av henne, smilet, stemmen...
Jeg savner ikke øynene mine. Jeg savner henne.
Jeg vil ikke ha tilbake øynene mine, men henne.
Jeg ville gitt hva som helst...
Vi skal treffe henne igjen, far. Og når vi gjør det-
- kan vi fortelle om alt vi har opplevd.
Nå må du sove. Vi har en lang reise foran oss i morgen.
Du er en helt unik jente. Helt unik.
- Slutt. - Greit, jeg har sluttet.
Er det du?
Jeg har savnet deg sånn.
Jeg har så mye å fortelle deg. Det er så mye som har skjedd.
Jeg så deg dø.
Din kjærlighet brakte meg tilbake.
Kom til meg. La meg holde deg.
Du må dra.
Men jeg har savnet deg.
Stopp.
Du er ikke søsteren min. Du er ikke Islene.
- Har du glemt meg alt? - Hvordan kan jeg glemme deg, Pwykka?
Pwykka? Hvem er denne Pwykka?
Jeg er ikke redd deg. Hold deg unna meg og familien min.
- Ellers vil du angre. - Jaså?
I citadellet var du redd for å komme nær meg.
- Redd? - Er du ikke redd, så vis deg selv.
Ingen knep, bare deg og meg. Vis deg selv!
Kom og ta meg, din jævla slange!
Søster...
- Det er meg, søster. - Islene? Islene!
Hør på meg! Hør på meg nå. Pwykka kom til meg og lurte meg.
Men du er sterk. Følger du rett vei, kan ikke Pwykka skade deg.
Ingenting kan skade deg. I natt står de dødes hær bak deg.
De messer ditt navn, søster. Du er den utvalgte.
Bare du kan lede oss ut i lyset.
De synger navnet ditt, søster. De døde synger navnet ditt.
Hva er navnet mitt?
Cait? Hvem der? Hvem er det?!
Pwykka er borte.
- Hvordan fant han oss? - Jeg må snakke med ham alene.
Nei. Jeg stoler ikke på ham!
- Hva med avtalen vår? - Jeg har ombestemt meg.
Greit, du bestemmer.
- Tørst? - Nei.
Dette forandrer jo på en del ting.
Jeg dro til underverdenen.
Og...?
Det virker som jeg hadde...
Det virker som jeg hadde f-f... Det virker som jeg hadde f-f...
Det virker som jeg hadde fe-fe... Jeg hadde fei...
Du hadde fe-e-eil?
Hold munn, dette er ille nok som det er.
Det viser seg at du ikke er en uviktig, irriterende liten plage.
- Takk. - Den dårlige nyheten er...
Jeg tror jeg vet hvorfor romerne kom. Jeg vet hvorfor de er her.
Lokka, den store jorddemonen, har kommet for å tilintetgjøre deg.
Og det er min...
Det er min oppgave å beskytte deg.
- Sammen må vi tilintetgjøre Lokka. - Sammen?
Du må tilintetgjøre Lokka. Men jeg skal, du vet... Hjelpe deg.
"Takk, Divis. Så snilt av deg!" "Det var så lite. Virkelig."
"Jeg er bare glad for å bidra. Storartet."
Fortell meg om Lokka.
- Hva var det vi snakket om? - Hva?
Jeg holdt på å si noe. Noe viktig.
Det husker jeg ikke. Noe om støvler.
Det var det, ja. Støvler.
Det forsvant.
Hør på det!
Så fint.
Se på de stjernene. Så mange. Og månen er så klar.
Å, hill deg, Luna!
Hill deg, Luna. Måtte hun våke over oss for alltid.
Tekst: Monica Moltubakk www.sdimedia.com