Гледай ме в очите. Виждаш ли ме?
Ти си най-добрият приятел на света. - Не, ти.
Искам да ми разкажеш всичко.
Във формация! - Стой!
За какво е орденът? - За смелост пред лицето на смъртта.
Като проговори, ме извикай. Това може да му опресни паметта.
Ставай. Тръгвай. Махаме се оттук.
Аз съм Брена. - Богинята на войната?
Трябва да се съвокуплим. - Е, от мен да мине.
Коленичи! От тази нощ насетне ти си предводителката на племето.
Според пророчеството Брена ще бъде спасена от златокос простосмъртен.
Римляните убиха Ислийн. Ще я видя пак, когато умра.
Според татко има специално място за любимците на боговете.
Чуй ме... Ти си избраната! Ти си!
Бягайте.
Ето.
Е, как изглежда?
Чакай тук, ей сега се връщам.
Не бой се, няма къде да отида.
Какво беше това в цитаделата? - Кое?
Може да съм сляп, но знам, че това не беше човек.
Беше нещо друго. Защо те подгони?
Сигурно е някаква грешка. Не мърдай.
Защо не ми казваш истината, момиче? Какво криеш?
Не знам какво беше.
Къде сме? - На около пет мили от Локърли.
Ще нощуваме там. - Поне мястото ще ти е познато.
Какво ти е, дете? Какво има? - Нищо.
Не ме лъжи. Може да съм сляп, но не съм безчувствен.
Кажи какво те мъчи.
Ще бъдем ли някога отново в безопасност?
Ела тук.
Като бях малък, татко ни водеше с лодката на едно островче.
Ако намерим лодка, бихме могли да стигнем до него.
Не че има кой знае какво, освен кози
и стара колиба с изтърбушен покрив,
но знам какво няма там.
Римляни.
Видях те, като бях в лагера.
Лицето ти бе последното нещо, което видях.
Никога няма да го забравя.
Запечатано е тук завинаги.
БРИТАНИЯ
Време е за вечеря. - Не съм гладен.
Утре ни чака цял ден път.
Не се обиждай, но ще пропусна.
Не ти ли харесва готвенето ми?
Какво е това? - Върбова трева. Подсилва кръвта.
Не е "върбова трева", а просто трева. А това какво е?
Рядко и ценно водорасло. Расте само по западния бряг.
Ания, това не е водорасло и не е рядко и ценно.
Това е кал. А това... е бръмбар.
Това може да е кремък, но по-вероятно е лайно на язовец.
Общо взето кална манджа.
Това е регнийска храна. - Регнийска - да, но не и храна.
Аз оплаквах ли се от конските фъшкии, които ми давахте?
Шумките, които свари сутринта... - Супа от къпинови листа.
Забеляза ли, че не мога да измина и 50 крачки, без да спра да сера?
През целия си живот не съм срал толкова.
Удвоих броя на всичките си изхождания досега.
Постепенно ще ти хареса. Свиква се.
Искам да те питам нещо, Ания.
Готвила ли си някога? Каквото и да е?
Не знаеш нищо за мен, Фелан.
Израснала съм в гората. Освен това не съм Ания Регнийска.
Ти си Брена - богинята на войната.
И на разрухата, сънищата и кладенците.
Именно. Не си Брена - богинята на трапезата.
Да не се караме, любими мой.
Не съм ти "любими". Пророчеството не казва нищо за любов.
Аз съм светлокосият простосмъртен, който те спасява.
Ако не уважаваш мен, уважавай щедростта на гората.
Тя е свещена - от земята до най-високите си клони.
Уважавам клоните и земята,
просто не искам да ги ям. Накъде ни праща сега пророчеството?
Боговете ще ни насочат. - А, боговете.
Търпение, любими.
Не съм твой любим.
Дръж.
Не си ли гладен? А искаш ли да пийнеш? Не знам какво е,
но е доста силничко, стари ми Фило.
Тъкмо ще има повече за мен.
Какво е това място? - Локърли.
Беше процъфтяващо търговско селище на кантиите.
Докато не дойдоха римляните. Виж го сега.
Щом е село, трябва да има река или кладенец наблизо.
Не трябва ли да си по-сигурна,
след като си богиня на кладенците?
Не трябва ли точно ти да знаеш дали има, или няма?
Явно не разбираш каква е мисията ми.
Права си, не съм наясно с работата ти.
Знам само, че пътувам с богинята на кладенците,
а гърлото ми е пресъхнало.
Никога не съм бил по-жаден. - Привет, хубавелчета.
Ето - вода.
Благодаря.
О, милостиви богове!
Какви са? - Мъж и жена.
Познати ли са ти? Селяни ли са? - Не, не са ми познати.
Видяха ли те? - Мисля, че не.
Двама сладури - мъж и жена.
Може да отида по-късно да видя какво ще заваря, ако ме разбираш.
Да му се не види, Фило! Продумай най-сетне!
Преди да напуснем цитаделата,
какво ти каза предводителката, като бягахме?
Не чух.
Аз пък чух съвсем ясно. Каза: "Ти си избраната".
Какво е имала предвид според теб? - Кой знае.
Едно съм научила - че хората си приказват празни приказки.
"Ти си избраната" - така рече тя.
Тя е тук.
Може да нощуваме тук и призори да продължим към друидите.
Фелан? Къде си?
Познай. Разкажи ми повече за това пророчество.
Какво те интересува? - Има ли подробности?
За да не стане объркване, просто ми го кажи цялото.
"В началото имаше само огън.
Огънят се разстели в четирите краища на Вселената."
Това може да го прескочиш. Започни оттам, където се появявам аз.
Не, от момента, в който напускаме цитаделата. Какво става после?
Брена и спасителят й отиват при архидруида Веран.
Момент. Онзи Веран ли, който принесе баща ми в жертва
и не ме направи вожд на племето? - Веран Вторият човек, да.
Източникът на всичките ми мъки - от злата ми жена
до това да гледам как кормят баща ми
и хранят с него гаргите. Той ли ми е надеждата?
Хрумвало ли ти е, че боговете са имали нещо наум,
за да те съберат с жена ти?
Не са те направили вожд, защото имат друг план за теб -
по-славна съдба. - Не ми е хрумвало,
бях твърде зает да се мъча.
Но е логично. Ако беше станал вожд на кантиите,
нямаше да ме освободиш и сега нямаше да сме тук.
А това, че сме тук, хубаво ли е?
Да седим в тая съборетина и в корема ми да бушува ураган,
по-хубаво ли е от това, да съм вожд на племето си?
Кога ще приемеш истината, Фелан?
Боговете ти оказват чест.
Благословен си. А и Веран знае за пророчеството.
Откъде знае за него?
Той го е писал. - Какво?!
Всяка дума - по лицето на прапрадядо ми
преди 2000 луни.
Като станах войник, мечтаех да посетя нови и екзотични земи,
да видя, чуя и вкуся непознатото.
Преживявания отвъд фантазията на един младеж.
Удивление, познание, мъдрост...
С една дума, щях да стана мъж.
Миналата седмица се озовах в гората, удряйки сам себе си.
Ако младежът, който стана войник, можеше да види бъдещето,
ако можеше да се види след години в тази гора...
... щеше да е объркан.
Както и да е.
Стига сме говорили за мен.
А, ти, Фило, стари ми приятелю? Ти защо стана войник?
Къде се срещнахте с мама?
Ей там, до реката.
Тя беше на 13, а аз - на 15 години.
Сигурно много ти липсва.
Ако животът ме е научил на нещо,
то е, че трябва да свикнеш да губиш всичко, на което държиш.
Слушай сега какво измислих.
Ти си умно момиче, по-умна си от мен.
Занапред ти ще вземаш решенията.
Може да обсъждаме нещата, да спорим,
но ако аз искам да тръгнем по долния път,
а ти - по горния, ще тръгнем по горния.
А ако не съм съгласна? Щом аз командвам,
а не искам да командвам, тогава какво?
Уместен въпрос. В такъв случай, момиченце,
за последен път ще изпълниш каквото ти казвам.
Какво те накара да обезглавиш най-добрия си приятел?
Съжаляваш ли?
Трудно ли беше? Лесно?
Гадно? Вълнуващо? Ужасяващо?
Впрочем, това, че майка ти е лека жена...
Някои другари са били при нея. Всъщност и аз съм бил.
Заедно с една маймуна. Истинска маймуна. Голям павиан.
Той от единия край, аз от другия, едновременно.
Кажи нещо, Фило. Моля те.
Една-единствена думица.
Какъв...
Да?
Какъв... - Какъв какво?
Какъв... - Това го разбрах. По-натам?
Какъв...
Чудесно, много хубаво, но... Трябва да кажеш какъв какво.
Какъв... - Продължи.
Какъв...
Добре, да не пришпорваме нещата.
Стъпка по стъпка.
Ако искаш да добавиш нещо, аз съм тук.
Какъв...
Какво...
Защо спря?
Чуваш ли това?
Какъв...
Ето това.
Вятърът е.
Дали?
Спря. - Така ли?
Тръпки ме побиват от това място, още от дете.
Нима? Защо не ми разкажеш подробно?
Абе я си гледай работата!
Какъв...
Виждал ли си ключ някъде? - Какъв...
Ключ, приятел. - Какъв...
Какъв... Какъв...
Какво беше това? - Дух, дошъл да те изяде.
Фило, спри това, което правиш, и ела да видиш нещо.
Май сме в къщата на знахар, намерих припасите му.
Наистина трябва да видиш това.
Какъв... ужас.
Усещаш ли нещо вече? И аз не усещам.
Да видим това как действа.
Последните седмици бяха странни.
От самото начало имам чувството, че вървим към погром.
Не ми се е случвало преди. През цялото време имам усещането...
Тук ли си още, приятел?
Съжалявам. - Няма нищо.
Имам предвид... Съжалявам, че малко се бях умълчал.
Всичко е наред. - Бяха тежки дни.
Разбираемо е.
Бяхме с един мъж - един келт.
Той имаше някакво прекрасно камъче, съвършено гладко.
Гладко ли? - Като го погледнеш,
имаш чувството, че крие всички тайни на вселената.
Виждаш всяка пукнатинка, всеки проблясък.
Камък на милион години. Един на милиард.
Как са краката ти?
Добре. - А ръцете?
Не мога да ги движа. - А главата?
Не ми се говори за глави. - Разбирам те.
Извинявай, че те подсетих.
Не исках да го направя.
Друже, забрави го. Стават такива неща.
Имаше страшно много кръв. - Остави.
Наложи се да режа като с трион. - Престани.
Да опитаме още неща. Това какво ли е?
Дай да опитам. - Изплези си езика.
Леле, какъв огромен език!
Едно нещо не ми дава мира. - Целият съм в слух.
От доста време съм войник. Бил съм къде ли не -
в Египет, Триест, Галия, сега и тук.
При всички тези пътувания съм забелязал нещо.
Така ли? Какво?
Навсякъде, където отидеш, боговете са различни.
Обясни ми. - Имат различни имена
и различен брой ръце и глави,
някои са слонове, други - славеи, дървета, девици.
Питам се как е възможно.
Как може боговете тук да са различни от онези там?
Обърках се. - Имаме богове за всичко.
Богът на меча? На щита? - Вулкан. Серапис.
Бог на шлема, на възглавницата...
Имаме Пино - бог на ботуша.
Като се обувам, се моля на Пино,
за да не се разръфа кожата и да се откопчае катарамата.
И аз правя същото.
Именно. Затова имаме Пино. - Слава нему.
Но египтяните не знаеха кой е Пино,
изобщо нямаха бог на ботуша, а имаха ботуши.
И келтите имат ботуши, а не знаят кой е Пино.
Точно това ме гризе.
Защо Пино го е грижа само за нашите ботуши?
Ботушите са важни. Пино ги пази от разпадане.
Брут... - Казваме молитва,
и Пино ги държи здрави.
Погледни ги. Изглеждат чудесно, а в момента са ми много удобни.
Не вникваш в проблема. Египтяните имат Хор -
бога на войната, човек с глава на сокол.
Ние имаме Марс. За да вярвам в Хор вместо в Марс,
е достатъчно да съм роден в Египет.
Ако съм египтянин, за мен Марс е измишльотина,
а дори да не е, не е толкова могъщ и добър като Хор.
Разбираш ли? На всяко място е различно.
Сега ми просветна. - Ако смятаме Хор за измишльотина,
а те смятат Марс за измишльотина,
може би и двамата са измишльотини.
Може би всичко е измишльотина, а ботушът ми си е ботуш,
и ако се скъса, не е защото съм обидил Пино,
просто се е скъсал, и толкоз.
Разбира се, че Пино съществува.
А ако не е така? - Серапис също.
А ако не е така? - Престани.
Юпитер! Аз убих най-добрия си приятел.
Взех нож и му отрязах главата!
Покоси ме с мълния!
Направи го сега, за да види Брут!
Видя ли?
Искам да замълчиш.
Спри да говориш.
Не казвай и дума повече.
Сами сме, Брут.
Сами сме.
Будна ли си?
Значи русокосият спасява богинята и я води при друидите.
И богинята Брена... - Остави Брена за малко!
Какво става с русокосия простосмъртен?
Освен че властва на небесата,
се съвкупява с богинята и създават дете.
Потомството им управлява регните векове наред.
Регните ли? - Да, регните.
Аз ги мразя, те са ми врагове. - Но нямаш нищо против мен.
Глупости, ти си пълен кошмар.
Ти попита за пророчеството, така гласи то.
Едно да ти е ясно - няма да ти правя дете, изключено е.
Вече е късно.
Какво каза?
Какви ги върша?!
Аз ви предадох, Кейт - теб и сестра ти. Не ви опазих.
Казах ви да бягате.
Ако не бях го направил, може би Ислийн щеше да е жива.
Липсва ми присъствието й.
Мирисът й, усмивката й, гласът й...
Не ми липсват очите ми, липсва ми тя.
Искам да си върна нея, а не зрението.
Бих дал всичко. Всичко!
Ще я видим отново, татко,
и ще й разкажем всичките си приключения.
Хайде сега да поспиш.
Утре ни чака дълъг път.
Ти си много специално момиче. Наистина много специално.
Престани. - Добре, престанах.
Ти ли си това?
Ужасно ми липсваше.
Имам много да ти разправям.
Станаха сума ти неща.
Но аз те видях да умираш!
Любовта ти ме възкреси.
Ела при мен. Нека те прегърна.
Трябва да си вървиш.
Липсваше ми.
Спри.
Ти не си сестра ми.
Не си Ислийн.
Нима ме забрави толкова бързо?
Как да те забравя, Пуика?
Пуика ли? Кой е този Пуика?
Не ме е страх от теб. Стой далече от мен
и семейството ми, или ще съжаляваш! - Така ли?
В цитаделата те беше страх да се приближиш до мен.
Било ме е страх?! - Ако не се боиш,
покажи си лицето. Без номера. Само аз и ти.
Покажи си лицето.
Хайде, ела, коварна гад!
Сестричке... Сестричке, аз съм.
Ислийн!
Не, чуй ме. Слушай внимателно.
Пуика ме намери и паднах в капана му, но ти си силна.
Ако следваш пътя, нито Пуика, нито друг могат да ти направят нещо.
Тази нощ легионите на мъртвите са зад теб.
Викат името ти, сестричке.
Ти си избраната. Само ти можеш да ни изведеш до светлината.
Пеят името ти, сестричке.
Мъртвите пеят името ти!
Какво е името ми?
Кейт? Кой е там? С кого говориш?
Пуика си е отишъл.
Как ни е намерил?
Трябва да говоря насаме с него. - Не.
Моля те. - Не, нямам му вяра.
Нали се разбрахме нещо? - Промених си решението.
Добре, ти командваш.
Жаден ли си?
Не.
Нещата се промениха.
Ходих в подземното царство.
И?
Оказа се, че...
Оказа се, че съм сгр...
Оказа се, че съм сгре...
Че съм сгр... - Че си сгрешил?
Не злорадствай, достатъчно ми е гадно.
Явно не си безполезна,
досадна и любопитна лепка.
Благодаря. - Лошата новина е,
че разбрах защо са дошли римляните.
Знам защо са тук.
Лока - великият земен демон,
е дошъл да те унищожи
и е моя...
Моята мисия е да те пазя.
Заедно трябва да унищожим Лока.
Заедно ли?
Ти трябва да унищожиш Лока, а аз... ще ти помагам.
"Благодаря ти, Дивис. Трогната съм."
"Няма защо, радвам се, че съм тук.
На драго сърце ще ти помогна. Чудесно е."
Разкажи ми за този Лока.
За какво си говорехме?
Какво?
Казвах нещо... Нещо важно.
Не помня.
Беше нещо за ботуши.
Точно така, за ботуши.
Загубих си мисълта.
Чуй само.
Хубаво е.
Виж звездите. Колко са много!
И луната. - Колко е ярка!
Слава на Луната!
Нека винаги бди над нас.
Превод КАЛИНА КИРИЛОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО