"Veți cunoaște un popor ciudat"
"într-o țară dușmană ciudată."
"Păstrați distanța față de nemți."
"Nu trebuie să..."
"fraternizați."
Ce înseamnă?
Nu trebuie să te împrietenești cu ei.
Casa e rechiziționată pentru uz britanic,
din ordinul Comisiei de Control din Germania.
Scuzați-ne, Fräulein.
Aparține familiei Lubert. El e arhitect, dle.
CONSECINȚELE
Capăt de linie.
Hamburg 1945 La cinci luni după victoria aliaților
- Te așteaptă aici, nu? - Susan!
- Cum a fost drumul? - Lung. Hai acasă!
Rachael.
- Bună, Lewis! - Dumnezeule, ce bine arăți!
- E foarte frig. - Da.
Dă-mi.
O iau eu.
Bine ați venit. Vă rog să intrați. Să vă arăt casa.
Intrați, vă rog. Să vă arăt casa.
Încă mai găsesc cadavre.
Mai sunt 25 000 de victime dispărute.
- Cum te simți? - Bine. Tu?
A fost greu.
Bănuiesc că și pentru tine.
Pentru toți.
Am aruncat mai multe bombe în Hamburg
decât au fost în Londra pe toată durata războiului.
E altceva.
Da.
Mulțumesc, Barker.
Dle colonel Morgan.
- Bine ați venit! - Herr Lubert.
Vă rog să intrați, să vă arăt casa.
Soția mea, dna Morgan.
Încântat de cunoștință!
- După dv., dnă Morgan. - Mulțumesc.
Cel mai frumos salon al casei.
E superb, nu-i așa, scumpo?
E foarte modern.
Așa e.
E un Steinway.
- Un instrument excelent. - Da.
- Cântați? - M-am lăsat în ultima vreme.
Ar fi plăcut să mai cânte cineva.
Acolo ce era înainte?
Un tablou. A fost avariat. Încă n-am pus altul în loc.
Scara principală e pe-aici.
Biblioteca noastră.
Herr Lubert e arhitect.
Am fost. Acum sunt metalurgist.
Mergem?
Die Elbe. Se varsă tocmai în...
Îmi cer scuze, nu-mi vine cuvântul.
- Marea Nordului. - Exact.
Până la urmă, e aceeași mare.
Într-adevăr.
E frig. Intrăm?
Sper să fiți la fel de fericiți aici ca noi.
Eu și fiica mea n-o să vă stăm în drum, până ne mutăm în campament.
Mulțumesc.
Ar fi trebuit să-mi spui, atâta tot.
Ce e?
Mă gândeam la luna de miere.
Doamne!
Arăți minunat.
Încă o mai ai.
Sigur că da.
Fumezi?
Doctorul Mayfield a zis că-mi calmează nervii.
Și ți i-a calmat?
Mai ții minte cabana?
Cu spărtura din acoperiș.
- A plouat două săptămâni. - Exact.
Și ce frig era!
- Mi-ai pus cărțile pe foc. - N-am avut de ales.
De Agatha Christie.
Ar fi trebuit să aștepți să aflu cine e făptașul.
- Majordomul. - Ca de fiecare dată.
Vremuri fericite...
Bine. A venit guvernatorul.
- Wilkins. - Să trăiți!
Au fost loviți când veneau cu mâncarea în campament. O grenadă.
Morți doi de-ai noștri. Jefuitorii înrăutățesc situația.
Înapoi! Împingeți-i înapoi!
- Împingeți-i înapoi! - Mișcați-vă!
Țineți-i la distanță!
Dumnezeule, ce le pute gura!
Așa se întâmplă cu doar 900 de calorii pe zi.
Bine că ne dau mai puține bătăi de cap când le e foame.
Keith Burnham, Diviziunea de Informații.
Ce-avem aici?
- El e? - Da, el.
Pare să facă parte din Werwolf. Cei cu 88.
Ticăloși naziști care nu acceptă că am câștigat.
Căpitane, se poate ocupa cineva de băieți?
Sigur că da.
Stai!
- Un medic! Wilkins, cheamă un medic! - Da, să trăiți!
Eram sigur. 88.
Soldat, urcă-i pe ai noștri în camion.
Și pe-ăsta băgați-l în sac.
Bună!
Freda, nu?
Ce citești?
Freda.
N-ai voie să vii aici.
Și schimbă-ți uniforma.
Nu mă ascultă niciodată.
Sunt doar tatăl ei.
Freda, trebuie să mergi la școală.
Îmi pare rău, nu...
Iartă-mă, am avut o urgență.
Văd că bei cafea.
Da, deși aș prefera ceai.
N-au ceai. Poate găsesc la cei de la NAAFI.
Atunci beau cafea.
Ai dormit bine?
Chiar am dormit.
Bine.
Mă bucur.
De-abia aștept să rămânem singuri.
Ce e?
Dacă i-am lăsa să rămână?
- Personalul? Avem nevoie de ei? - Familia Lubert.
Adică... să locuim cu ei?
Ar sta la etaj.
Nici nu i-am simți.
- O fac toți? - Poftim.
Nu e același lucru. Nimeni n-are o astfel de casă.
Nu asta ne-am dorit.
O vilă, personal de serviciu, tablouri pe pereți.
Știu.
Credeam că o să fim împreună.
- Suntem împreună. - Singuri.
Nu...
Nu mă simt în largul meu.
Cu ei. Nu ne simțim în largul nostru cu ei fiindcă-s nemți.
E un haos total, Rachael.
N-au unde să-i cazeze pe oamenii ăștia. N-au ce să le dea să mănânce.
E...
N-are logică să-i alungăm de-aici.
Nu mi-ai zis ce mă așteaptă.
Nu așa trebuia să fie.
Nimic n-ar fi trebuit să fie așa. Dar asta e.
- Vă sunt recunoscător. - Cu plăcere.
Mulțumesc.
Scuze, puteți să mă ajutați, vă rog? Vreau să mut plantele.
Plantele?
Blochează lumina.
Începe să se simtă ca acasă.
Ca viermele din măr.
Nu vă place scaunul?
E o piesă Mies van der Rohe.
Școala de Construcție.
Ar trebui să fie cel mai comod scaun inventat vreodată.
Nu e. E urât.
Venea de la școala Bauhaus.
Filozofia lor era să renunțe la orice decorațiune inutilă.
E nevoie de o filozofie ca să faci ceva comod?
În spatele fiecărui obiect există o filozofie, nu?
Herr Lubert, vă rog să nu bântuiți prin casă.
Parcă am stabilit că fiecare rămâne în colțul său.
În "zona" lui. Desigur.
O să încerc să nu uit.
Și, dacă fiica dv. vrea ceva din camera ei,
o să-i aducă Heike.
- E o situație nouă pentru ea. - Nu contează.
O să fac o discuție cu ea.
- O să am o discuție. - Poftim?
În engleză nu "se face" o discuție cu cineva.
Ar trebui să le țineți dv.
În calitate de stăpână a casei.
Delicios, Heike. Danke schön.
Iar a făcut-o. A rânjit.
Ai zis că ea e delicioasă.
- Mă străduiam și eu. - Știu.
Nu știu cum reușești.
Ce anume?
Faci ce făceai și înainte, ai aceeași rutină.
Te scoli, te bărbierești,
mănânci, te duci la lucru.
- De parcă nu s-ar fi schimbat nimic. - Te rog, Rachael.
Nu cred că e sănătos să vorbești așa.
- Nu? - Nu.
- Și cum ar trebui să vorbesc? - Ai putea să fii un exemplu.
De când ai fumurile astea?
L-ați văzut?
Las-o în pace!
Hai să bem un ceai.
Nu știu când a devenit așa de moralizator.
Te sufoci de-atâta cucernicie.
Keith îi spune Lawrence al Hamburgului.
Cel care se dădea în vânt după băștinași.
Chiar pare să îl placă pe Lubert.
I-a lăsat să rămână în casă.
E o idee bună?
"Poate că nu își etalează ura,"
"dar o nutresc undeva la suprafață."
Ai mare grijă. Nu sunt ca noi.
Bună ziua!
Freda.
Du-te în camera ta!
Acum!
Nu-i nimic.
Vă rog s-o iertați. Ar fi trebuit să vă ceară permisiunea.
- Nu e nicio problemă. - Ba e.
- Cântă bine. - Cântă prost.
Nu exersează deloc.
- O scotea din minți pe Claudia. - Claudia?
Mama ei. Soția mea.
E și ea în casă?
A murit în timpul bombardamentelor.
Îmi pare nespus de rău.
Dacă Freda vrea să cânte, n-am nimic împotrivă.
După-amiaza, o jumătate de oră...
Parcă am stabilit să rămână fiecare în "zona" lui.
Nu vreau să mai cobori la parter.
Ai înțeles?
E casa lor acum.
Ca să vezi!
Preferi într-un campament?
Mami avea dreptate.
Ești un laș.
Să nu te culci târziu.
Mâine-dimineață ai școală.
Sunt niște lecții idioate.
Freda, unde te duci?
Veți fi plătiți cu tichete de masă, veți primi o masă
și veți fi duși acasă înainte de întuneric.
Ai 16 ani?
Cadavre! Cadavre aici!
Bine, înapoi!
- Nu-i lăsa să se apropie, Tom. - Nu-i rău să mori așa.
Un ultim futai înainte de stingerea luminii.
Înapoi la muncă!
Nu-i asculta. Sunt niște tâmpiți.
Băgați oasele în saci.
Scuzați-mă de deranj.
E foarte frig sus. Am tăiat lemne mai devreme...
- Aș putea să... - Da, vă rog.
Nu e nevoie să-mi cereți voie.
Ieșim în seara asta. Ați dori ceva de băut?
Nu, mulțumesc.
Bine. O seară bună!
Noapte bună.
- Încă ne mai pricepem. - Vine și Keith imediat.
- Ne bucurăm că ați venit. - Mulțumesc.
Și eu mă bucur să te cunosc și să ies puțin din casa aia.
Dar ce casă! Mai că merită să locuiești cu un neamț.
Ciudat. Și vouă vă lipsește un tablou.
Ca și nouă.
Tuturor le lipsește. Acolo era tabloul lui.
- Al cui? - Al führerului.
"Urma care nu poate fi ștearsă."
De obicei sunt destul de deștepți s-o acopere.
Iertați-mă că am întârziat. Îmi cer scuze.
Mulțumesc.
În funcție de răspunsuri, îi încadrăm într-o categorie de la negru la alb.
Dacă-s curați, primesc un Persilschein, un bon de spălătorie.
E permisul care le dă voie să revină la o viață normală.
Lubert are acest Persilschein?
Contează?
Da. Cred că am dreptul să știu dacă locuiesc cu un nazist.
Da, cred că contează.
Nu poți judeca omul în funcție de răspunsuri la un chestionar.
Nu? Și cum îl judeci?
Îl privești în ochi.
- Lubert n-a purtat uniformă. - Nu contează.
Nu și-a pătat mâinile de sânge.
Toți și le-au pătat.
Sincer, Lew, uneori mă întreb de partea cui ești,
având în vedere ce au făcut...
Războiul s-a încheiat. Am câștigat.
Și cu asta, basta.
Hai să luăm desertul în sufragerie.
Ei bine, da sau nu?
Încă nu. E doar o formalitate.
Mergem?
Bună dimineața, dle!
Actele, dnă.
Actele.
Poftim.
Actele, dle.
Lewis - de la Rachael cu dragoste - 1941
Construiați case
pentru oficialitățile naziste.
După 1933, am construit ceea ce ni s-a spus să construim.
"Bombardarea a afectat sănătatea dv. și a familiei dv.?"
E o întrebare simplă.
A afectat sănătatea soției mele.
A fost printre cei 40 000 de oameni uciși
când bombardierele britanice au ras orașul de pe fața pământului,
la 27 iulie 1943.
Să vorbim despre soția dv.
- Banii erau ai ei? - Familia ei era bogată, da.
Aveau câteva șantiere navale.
Șantiere navale folosite la transportul armelor naziste.
Printre multe alte lucruri.
Trebuie să înțelegeți că eu și soția mea
n-aveam de-a face cu afacerile familiei ei.
Și susțineți că nu erați înscris în partidul nazist?
Eram împotriva a tot ceea ce reprezenta nazismul...
Nu asta am întrebat.
Nu, n-am fost membru de partid.
Știați despre lagăre?
Nu.
Deci n-ați mai văzut așa ceva?
Poftim.
Uitați-vă.
O ultimă întrebare.
"În timpul războiului, ați sperat să câștige Germania?"
Ați răspuns: "Voiam să se termine."
Voiam să mă întorc la perioada dinainte.
Vă e dor de trecut? Despre asta e vorba?
Mi-e dor de soția mea.
Bine. O să vă anunțăm noi.
Herr Lubert?
Puteți să veniți puțin, vă rog?
Ce înseamnă asta?
E un von Gronhardt.
N-am întrebat de cine e, ci de ce e aici.
Nu vă plăcea urma lăsată, așa că am acoperit-o.
Ce e, nu vă place?
Nu contează. Ce acoperă?
E un afront pentru dv.? Poate pentru că e german.
Era un tablou cu el, nu-i așa?
- Cu el? - Führerul vostru.
E ușor pentru voi. Se termină războiul. Plecați acasă învingători.
- Cu conștiința curată. - Conștiința dv. nu e curată?
Credeam că o să vă placă tabloul.
Îmi cer scuze dacă m-am înșelat.
V-ar deranja și un peisaj?
Sau o scenă de vânătoare?
- Mă deranjează tonul dv. - Atunci dați-ne afară!
- Herr Lubert! - Dați-ne afară.
Ne urâți.
Asta vreți.
- Dați-ne afară. - N-a zis nimeni nimic...
Vă lăsăm să vă certați singură cu soțul dv.,
când se sinchisește să vină acasă.
- Cred că ați vorbit destul. - Atunci dați-ne afară.
Uite, vă dau eu un motiv.
Ar fi cazul să plecați.
Ai grijă.
Adu-mi apă. Trebuie să mă spăl.
Frumos.
De unde o ai?
De la englezul care mi-a furat casa.
Vezi asta?
Știi ce e?
E țărâna orașului nostru.
Cenușa poporului nostru.
Rămășițele unei tinere germane ca tine.
Ce e asta?
A opta literă...
"H"
"Heil Hitler"
Ce părere ai?
- Uluitoare. - Prostuțule.
- Eu? - Mă refeream la masă.
Burnham în capul mesei sau lângă Susan?
Să-l ținem departe de alcool.
Nu te certa cu el.
Poartă-te ca un englez. Vorbește despre vreme.
Ce faci?
Îți admiram rochia.
Mă gândeam ce norocos sunt.
Îți place?
Ar trebui, mi-a luat o grămadă.
Îmi imaginez cum arăți fără ea.
Când sosesc oaspeții?
Peste o oră.
Ești...
Du-te sus.
Încuie ușa.
- Ce e? - O manifestație de protest la sediu.
Îmi pare rău, iubirea mea, dar...
va trebui să te ocupi tu de oaspeți până mă întorc.
Bine, du-te... să salvezi Germania.
Nu fi așa.
Mă întorc cât pot de repede.
Ține-mi pumnii.
Hrăniți-ne! Hrăniți-ne!
- Căpitane. - Au baricadat strada.
Nu lasă pe nimeni să treacă.
Vreau să fie închisă strada.
Căpitane, spune-le să nu tragă.
Înapoi!
Dle, unde vă duceți?
Treceți înapoi!
Nu trageți!
E scandalos. Un preot?
N-avem de ales. Dacă plecăm, iau rușii tot.
Mulțumesc, Heike.
Le-am făcut o favoare. A venit vremea să plecăm.
E vorba despre război. Nu câștigă nimeni, nu-i așa?
Nu mai avem de ce să rămânem.
Francezii s-au ales cu vinul, yankeii, cu priveliștea.
Și noi cu dărâmăturile?
Ce părere are Herr Lubert?
Nu știu. Întreabă-l pe el.
Recunosc că e un Riesling pe cinste.
Mulțumește-i lui Herr Lubert.
Doamne, ce s-a întâmplat? Chem un medic.
Nu, sunt bine, Greta.
Bravo!
Mă duc la culcare.
Herr Lubert! Veniți cu noi!
Soțul meu vrea să vă întrebe ceva.
Nu prea sunt în formă. Dar vă mulțumesc oricum.
Noapte bună.
Dacă nu mă-ncânți cum mă-ncântai odată, e sabotaj
Dacă nu mă săruți
Cum mă sărutai odată, e sabotaj
Vă rog să nu apăsați așa pe clape.
Se-aud sirenele
Sunând
Alarme ce te țin în priză
A fost al soției mele.
Nu fugi
Talmeș-balmeș
E un adăpost antiaerian
În brațele mele
Lubert.
Lubert...
Ușurel. În regulă.
Iartă-mă pentru pahar, amice.
Stephen.
Bravo!
Îmi cer mii de scuze.
Pentru ce?
Eu ar trebui să-mi cer scuze.
Noapte bună!
Nu e nevoie.
Ai rana murdară.
O să te doară.
Mă eviți.
Serios?
Nu cred.
Voiam să-mi cer scuze.
Pentru ce?
N-o face.
Voiam s-o fac...
dar n-o s-o fac.
Rachael.
Oprește-te!
E totul în regulă?
Ce-ați pățit?
Am fost prins în mijlocului unei manifestații.
Erați la manifestație?
Nu intenționat.
Atunci știți ce s-a întâmplat. Nenorociții au încercat să mă omoare.
Ce-are țara asta?
Nu pricepeți că am venit să vă ajutăm?
Mai bine plec.
- Noapte bună. - Noapte bună.
Îmi pare rău. Cum a fost petrecerea?
Drăguță.
Sunt obosită. Mă duc sus.
Bine. Vin și eu imediat.
Freda, ascultă-mă. Ai ceva ce-mi aparține, nu?
Mi-a dat-o soția mea. Sunt și niște fotografii.
Aș vrea-o înapoi.
Știi tu unde e?
Freda, eu...
- Bună dimineața. - 'Neața, dle!
- Să trăiți! - Mulțumesc.
Domnule!
A avut loc un atac.
O bombă. În zona rușilor.
Dumnezeule!
Doar câteva zile. Mă întorc de Crăciun.
Unde te duci? Aș putea să vin și eu.
Îmi pare rău, nu se poate.
- "Așa e în armată, dnă Jones..." - Da.
O să mă revanșez, promit.
Ar trebui să mă obișnuiesc.
Șase zile.
Poftim?
Am întrebat.
Am verificat.
Ți-ar fi dat o permisie de șase zile după înmormântare,
dar tu n-ai acceptat-o.
De ce n-ai acceptat-o?
M-am tot întrebat și am avut mult timp să mă gândesc.
- Te rog. - Apoi m-am gândit:
"Poate că nu..."
- Raitch... - "... simte ce simt eu."
- "Nu era acolo." - Nu.
Eram în război. Trebuia să-mi fac datoria.
Și eu ce trebuia să fac?
Nimic.
Ce vrei de la mine?
Lewis...
Îl vreau înapoi.
N-am cum să te ajut.
Lewis, te rog...
Te rog. Te implor.
Nu pleca, te rog.
Mă duc afară.
- Să trăiți! - Barker.
Barker, ai telefonat?
Rușii știu că venim, dle.
- Ai verificat vremea? - Da, dle. Drumurile sunt deblocate.
Nici lui Michael nu-i reușea bucata aia.
Michael.
Fiul meu.
A murit în război.
O bombă ne-a lovit casa la 2 iulie 1942
și l-a ucis.
Avea 11 ani.
Ar avea vârsta ta acum.
Când se întorcea de la școală,
avea mâinile murdare de cerneală.
Îmi lua ore întregi...
Păta și clapele.
Și nu... Nu cred că pot...
Nu știu dacă pot...
Nu...
cred că rezist.
Fiindcă...
Ar fi trebuit să-l opresc, ar fi trebuit...
Eram mama lui.
Nu pot...
Nu puteam...
- Nu mai rezist. - Freda.
Nu mai rezist...
Nu...
Nu mai rezist.
Liniștește-te.
Nu mai pot.
Dnă Morgan.
Voiam să vă întreb dacă vreți să veniți la micul dejun.
Amândoi.
Ne-ar face mare plăcere.
Mâine vine cineva să-mi aranjeze părul.
Dacă Freda vrea să vină și ea...
Freedie?
Mulțumim, dnă Morgan.
De ce? Ce are părul meu?
Întoarce-te înainte de lăsarea serii.
Bineînțeles.
Intră!
Herr Lubert. Frau Morgan.
Aveți nevoie de mine după-amiază?
Nu, mulțumesc, Greta. Poți să pleci.
Erau oamenii voștri.
L-ați prins pe vinovat?
Aș vrea să-l văd.
Siegfried Leitman, fost Sturmbannführer în SS.
- Da. - Bine.
Îl cunoști pe băiatul ăsta?
- Nu. - Haide.
Hai, aveți același însemn.
Suntem mulți cu însemnul ăsta.
- Dă-mi numele tuturor. - De ce aș face-o?
Dle colonel, omul ăsta are șireturile de la bocanci.
Din greșeală.
Ar fi putut să se spânzure.
Dar n-ai făcut-o, nu? Pentru că ești laș.
Și trimiți copiii să-ți facă treaba.
Da, sunt cei mai buni ucigași.
Nu pun întrebări. Și pe voi nu vă lasă inima să le faceți ceva.
Te înșeli amarnic.
I-am ucis pe unii mai tineri.
În război, înainte de venirea birocraților,
am ucis toți nemții care mi-au picat în mână.
- Da. - Voiam să se termine.
Și voi sunteți ucigași.
Credeți că am uitat?
Sunteți ca niște copii care-și acoperă ochii și cred că dispare lumea.
Dar noi n-o să uităm.
O să le tăiem beregatele oamenilor voștri pe stradă.
O să le dăm foc femeilor voastre în casă.
O să vă bombardăm copiii în timp ce dorm în pat.
Dle colonel Morgan!
Vrei s-o fac?
Dă-mi numele lor.
Îmi pare rău.
Nu.
Mai e puțin.
Tot mi-e frig.
Nici nu-mi mai simt degetele de la picioare.
Nu e bine. Ia să văd.
- Ce faci? - Mă uit.
- Termină! - Da, le mai ai.
Și picioarele.
- Încetează! - Și gleznele. Pulpele.
Și coapsele.
Înainte de război, am cumpărat pământ în Alpi. Lângă Oberstdorf.
Nu e mare brânză. O cabană, cam ca asta.
Mai călduroasă, sper.
O să construiesc o casă.
Una modernă.
Un singur etaj, pe coasta dealului.
Cu grinzi de oțel și un perete de sticlă ce dă spre pinii frumoși.
Poți schia până la ușa din față.
Ce părere ai?
Ai putea locui acolo?
Nu știu să schiez.
Zâmbești.
- Zâmbesc tot timpul. - Mai deloc.
Mai ales de când ai venit aici.
Îmi placi așa.
N-am crezut c-o să mai pot fi vreodată atât de fericită.
Atunci vino cu noi.
N-ai permisele. Cum o să călătorești?
O să mi le dea.
Mai durează puțin.
E Stunde Null.
Ora Zero.
Totul poate începe de la capăt.
Îți place coafura mea?
Îmi plăcea cum era înainte.
Ca o adevărată Hitlermädchen.
Zi-mi despre englezul care ți-a luat casa.
L-am lăsat să mă scoată din minți. Pe Leitman.
N-ar fi trebuit.
A ucis copii, dle.
Dacă eram eu, aș fi încărcat pistolul.
- Ai fi încărcat pistolul? - Da.
Nu, n-ai fi făcut-o.
Da, așa e.
Tata îmi spunea mereu că n-am stofă de soldat.
Da.
Cred că tatăl tău ți-a făcut un compliment.
Nu războiul ne face să fim bărbați.
Am făcut lucruri cu care nu mă mândresc deloc.
Uneori mă întreb: soția mea,
dacă ar ști, oare ce ar zice despre mine?
Hai să plecăm din gerul ăsta și să mergem acasă.
Rachael.
Iartă-mă că am întârziat.
Despre ce e vorba?
Am nevoie de o favoare.
Lubert n-a primit permisul nici acum.
- Care e secretul tău? - Poftim?
- E ceva schimbat. - Din cauza părului. M-am coafat.
Nu.
Altceva.
E Crăciunul.
Mi-a plăcut întotdeauna.
Serios?
Eu nu pot să-l sufăr.
Fără copii, nu e Crăciun.
I-ai luat un ursuleț fetiței?
- Da. - Și trabucurile?
- Pentru soțul meu. - Când se întoarce?
Da, pentru când se întoarce.
O să-l întreb pe Keith de ce durează atât să-i dea permisul.
Dacă tot spionezi o fată,
măcar fă-i un compliment.
Bună, Raitch. M-am întors.
Lewis.
Lubert e pe aici?
Cred că e în grădină. De ce?
Ar trebui să vină și el.
Mă duc să mă spăl puțin. Am câteva vești.
Ce sărbătorim?
Mi s-a oferit un post nou.
Ați avut o călătorie cu noroc?
Cu noroc? Mai vedem.
Herr Morgan, pregătesc masa de seară?
Nu e nevoie, Greta.
Ieșim la o cină cu regimentul.
Dar poți să bei cu noi, te rog, un pahar de șampanie.
Haide, vino încoace!
Un al doilea Crăciun.
Să zicem rusesc.
Un post? Unde?
La Oficiul de Război.
Londra.
Ne întoarcem acasă.
Așadar?
Mi-au dat permisul.
Știam eu. Felicitări! Cred că Burnham a tras niște sfori.
- E minunat. - Așa e.
Nu înțeleg. Nu ți-ai terminat treaba aici.
Am făcut cerere. N-am vrut să-ți spun,
ca să nu-ți pui mari speranțe, dar ne întoarcem acasă.
Din partea amândurora, am vrea să vă mulțumim
și să închinăm paharele pentru un nou început.
Bertie?
Bertie.
Da.
Scuză-mă.
Rochia asta nu e potrivită.
Ce faci? E jos.
Spune-i.
Spune-i că pleci cu mine. În seara asta.
- Nu pot. - Îi spun eu.
Nu, trebuie să-i spun eu.
- E aceeași rochie. - Poftim?
Da.
Iubito.
Să trăiți!
Rachael.
- Lew. - Da?
- Trebuie să vorbim. - Colonele!
Doar un minut.
- Dle general. - Ce mai faci?
Bine, dumneavoastră?
O să pierzi vremea la Whitehall.
Măcar lași orașul ăsta într-o stare mai bună decât l-ai găsit.
Noroc!
Mă bucur că am fost de folos.
Să trăiți!
Rachael!
E adevărat?
- Ce anume? - Chiar pleci?
- N-o să-ți lipsească? - Ce să-i lipsească?
- Personalul? - Oamenii.
Recunosc că nu mă așteptam, Morgan.
Ce anume?
Credeam că preferi să te ocupi personal de chestiune.
Habar n-am despre ce vorbești.
N-o face pe nevinovatul.
Dacă ești convins că Lubert e fără pată,
n-o trimite pe soția ta să-i pledeze cauza.
Chiar te întorci la rațiile din Londra?
Sunt sigură că Lewis te-ar ierta dacă ai alege să rămâi.
Susan, doamnelor, scuzați-mă. Pot s-o răpesc puțin pe soția mea?
Te rog.
Spune-mi că nu e adevărat.
Ceea ce cred acum...
Spune-mi că-mi pierd mințile.
Lewis...
Îmi pare nespus de rău.
De cât timp?
- Nu aici. - Am fost plecat câteva zile.
- De cât timp ți-o tragi cu el? - Nu face așa.
- Vreau să știu. - De ce? Ce sens are?
Ca să știu când s-a terminat căsnicia.
S-a terminat de ani de zile, de când a murit Michael.
Nu îndrăzni să-l bagi în discuția asta.
S-a schimbat totul de când a murit. De ce nu recunoști?
M-ai părăsit.
- E vina mea. - Nu.
E a mea.
De ce n-o spui? Spune-o!
Mă acuzi că l-am lăsat să moară.
Du-mă acasă! Poți să mă duci, te rog, acasă?
Urcă. Urcă în mașină!
Dă-mi cheile.
- Dă-mi cheile! - Poftim, dle.
Rachael, lasă-te jos!
Ține-te bine, Rachael.
- Vai, Dumnezeule! - Rachael, ești rănită?
- Lewis. - Mă duc după el.
- Lewis. - Au fost două împușcături. Rămâi aici.
Nu...
O să trag! Oprește-te!
Bertie?
Stai sau trag! Te împușc!
N-ai unde să te duci.
Hai...
Trage!
Hai!
Fă-o!
Albert!
Freda, nu!
E prea târziu.
Albert!
Ajutor!
- Ajutor! - Albert!
Hai!
Rămâi cu mine.
Luați-l.
Tată!
N-ar fi trebuit să te aduc aici.
Nu pot să te învinovățesc
că ai vrut un nou început.
Ce băiat?
Freda, răspunde-mi.
Am încercat mereu să te protejez.
De ce ai făcut-o?
Ascultă-mă.
Ești fiica mea.
Știu că nu ți-am arătat-o mereu,
dar ești cel mai important lucru din viața mea.
Mi-e dor de mami.
Și mie.
Dar ne avem unul pe celălalt.
Încă ne mai avem unul pe celălalt.
Lewis?
Ești bine?
Ea cum se simte?
Doarme.
Știe și el.
Bine.
Ar trebui să plecăm dimineață.
Du-te.
Cum s-a întâmplat? A suferit?
A fost surprins de explozie. A durat o clipă.
Da.
N-am vrut niciodată să te părăsesc.
Am fost nevoit.
Îi văd chipul de câte ori mă uit la tine.
Când râzi,
îi aud vocea.
Când... De câte ori te ating,
parcă îi simt mirosul pe pielea ta.
Ești cea mai frumoasă parte din mine, Rachael.
Și vei fi întotdeauna.
Rachael?
Ești gata?
Rachael?
Nu, nu, nu.
Vii cu mine.
Am nevoie de tine.
Am avut nevoie unul de celălalt.
Dar asta îți doreai.
S-o iei de la capăt.
Asta îmi doresc.
Chiar asta îmi doresc.
Iartă-mă.
Rachael!
Tată!
Traducere și adaptare Aurelia Costache
Subtitrare extrasă de pe Blu-ray de către Raduk74 @ www.subs.ro
CONSECINȚELE