Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Ano!
Co jet o víkendu na výlet?
- Kam? - Nevím. Do Trouville?
Předměstí Deauville?
Nebo třeba Honfleur, ten je půvabný.
- Ne? - Jo.
Najdeme si pěkný hotýlek,
večeře v přístavu, talíř mořských plodů.
- Bylas? - Procházky, masáže...
Udělala ses?
Co?
Co, „co“?
- Nechápu otázku. - Ptám se, jestli ses udělala.
Jo, tys to snad neslyšel?
- Jo, slyšel jsem to. - Tak co se ptáš?
Tak třeba já jsem nebyl.
Po sexu vždycky mluvíš.
Prostě furt brebentíš.
Jsi celá rozparáděná.
Co mi tu vyčítáš? Chceš mě naštvat?
Tak promiň, že se cítím skvěle.
Fajn, cítíš se skvěle.
Jako někdo, kdo se zbavil protivného úkolu.
Kdo dodělal domácí práce.
Chceš radši, abych se namíchla?
Jo, upřímně, to bych radši.
Přijdu si jak v nějaké frašce.
Frašce?
- Je mi líto. - Pane jo.
- A už mě nebaví šukat ve tmě. - To ty chceš vždycky zhasnout.
Pomáhá mi to.
- Myslet na jinou? - Ne.
Jo? To je milý.
Ne, myslel jsem na nás dřív.
Jeane-Louisi.
- Jsme spolu 17 let. - To vím.
Vztah je o vůli, kompromisech, trpělivosti,
nejen o vášni.
To bys měl ve svém věku vědět.
Jestli to teď chceš celý podělat
kvůli svý trapný nostalgii, tak do toho, nežinýruj se.
Ty jsi hroznej sobec.
Proč lžeš? Proč předstíráš orgasmus?
A to je lhaní?
- Promiň, je to lež. - Ne, chráním nás. Tebe.
A zároveň taky doufám, že to bude jako dřív.
Neklaď mi otázky, které se neodvážíš položit sobě. Jo?
Co by nám pomohlo zlepšit sex?
Miluješ mě?
Miluješ mě ještě?
To se můžu zeptat i já tebe.
Nechci tu všechno takhle vybalovat. Je to nevkusný.
Nejsme Amíci.
Takže ty rozhoduješ, kdy budeme upřímní a kdy strčíme hlavu do písku.
Ty vole, ty mě štveš.
No jasně.
Jsi otravná. S tebou se nedá mluvit.
A ty vždycky všechno zkazíš.
Teď jsi mě nasrala.
Jestli chcem Honfleur, musíme rychle. Je prodloužený víkend a bude plno.
Jeane-Louisi, prostřední pedál, prosím.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
- Spěcháš? - Jo.
Tak můžeme rychle.
- Ne, díky. Nic nesháním. - Protože už jsi to našel?
Ne, protože...
Jdu domů. Jen venčím psa.
A kde ho máš?
Asi šel napřed. Zrychlí, jakmile pozná cestu domů.
Narozdíl od páníčka.
Kolik nabízíš?
Vidíte, vždycky mě zajímalo, jaké jsou relace.
Styk za 80, felka za pade.
Felka?
Kuřba.
Jo tak.
Ne, já...
Asi ne.
Asi to není...
můj styl.
Moc si neumím představit...
A taky tady v lese a tak.
I to, že je na to sazebník...
Moment.
- Vydržte. - Co je?
Spona ve vlasech.
Sakra!
Váš snubák se mi zasekl do spony.
Zkuste si ten prsten stáhnout.
- Nejde to. - Musí to klouzat.
Ne, já sám. Promiňte.
- Tak. - Bezva.
- Nate. - Díky.
- Promiňte. - To se stává.
- Fakt? - A jedeme dál.
Ne, to je dobrý. To nechte.
- Ty se nechceš udělat? - Ale jo, v zásadě.
V pohodě.
Těch 50 eur si nechte.
No to jo.
- Tak jo, díky. - Brzy na viděnou.
Tudy.
- Odkud jsme přišli? - Odtamtud.
- Odtamtud? Tak jo. - Jo.
- Díky moc. - Není zač.
- Nashle. - Zase někdy.
Jo.
Kdes byl?
Šel jsem na vzduch.
Na vzduch?
Myslíš, že to nevím?
Smrdíš kouřem, zlato.
Malý moment.
- Dobrý den, pane Bordiere. - Díky, Virginie.
Video jsme sice z YouTube stáhli, ale je z něj virál.
Pokaždé ho někdo na internet vrátí. Sdílí to přes WhatsApp nebo co.
Viděl to celý její gympl. Vypni prosím tě ten mobil.
Neměl to nikdo vidět.
O to nejde.
Když nemáš sebeúctu, měj úctu aspoň k rodině.
- Už se ani neodvážím na třídní schůzky. - Nebojte se.
Vaše rodina má „právo být zapomenuta“.
Má práce je to právo prosadit právně i prakticky.
Mé týmy se postarají, aby to video zmizelo navždy. Dobře?
Neboj. Takže Marie...
Jak se jmenuje tvůj...
partner v tom videu?
Théo de Challonge.
Théo... de... Challonge. Dobře.
Clément Boursier.
- Dobře. - Hugo Pélisson.
Louis d’Esclapière.
Pošleme dopis rodičům
a zkusíme dospět k dohodě.
Mezitím se podíváme na všechny platformy,
kde by mohl být zveřejněn předmět sporu.
Taky TripAdvisor.
Prosím?
Má hodnocení na TripAdvisoru.
- Kolik bodů? - O to nejde.
Ano, promiňte.
Trip...
A palmáre panu Bordierovi zaplatíš ze stavebka.
- Ne. - Ano!
Já tuhle generaci nechápu.
Pořád se někde vystavují. Žádné tajemství, žádné soukromí.
Já bych neřekl. To ten chlapec, tedy ti chlapci,
narušili posvátnost okamžiku sdílením videa.
Prosím? „Posvátnost okamžiku“?
A že se vyspala se čtyřmi spolužáky vám nevadí?
Jen takový nápad. Možná se snažila...
podvědomě...
vás zasáhnout tam, kde by vás to bolelo nejvíc.
Potřebuji advokáta, ne psychiatra.
Hodit se může obojí.
A i právník může potřebovat psychiatra.
- Pravda. - Vstávej.
Pane de la Rochène.
Děkuji.
No teda.
To není moc stylové, na japonskou restauraci.
Japonskou, ale vedenou Číňanem.
To jsem nevěděl. Už chápu.
Proč? Přijdou ti Číňani míň styloví než Japonci?
To jsem neřekl.
- To by byl rasismus. - Nikdy neuvažuješ rasisticky?
- Snažím se. - Já taky. Ale je to boj.
Říkám si, že kdybych byl fakt rasista, tak s tím nebojuju.
Ale stejně uvažuješ rasisticky.
Vedu v hlavě takovou malou debatu.
A nakonec rasistické názory odmítnu.
A tady středostavovskej levičák před chvilkou říkal,
že Číňani nejsou styloví.
To jsem neřekl.
Mám právo považovat za vulgární mít nahýho chlapa v kalíšku,
aniž bych byl rasista.
Ale kuřba od tranďáka ti včera nevadila.
To není fér. Něco ti řeknu a ty... A já nevěděl, že je to transka.
To je účel transvestitů. Abys mohl říct: „Já to nevěděl.“
- Myslím, že to byl transsexuál. - Pak je to v pohodě.
Právě že není.
Jsem nervózní, ztrácím nad věcmi kontrolu.
- Přišel jsem o klienta. - Možná vyhoření?
Buď mě přepadá úzkost, že přijde deprese, nebo už depresi mám a ta úzkost je z toho.
Vejce, nebo slepice?
Co bylo dřív?
Vejce?
Nebo slepice?
- Když mě Carole opustila... - Jarní suši rolky?
Pro mě.
Děkuji.
Díky.
Šílený, vždycky jsem přímo pod zářivkou.
- No a? Nejsi tu se ženskou. - Ty máš vlasy, nechápeš to.
Bodovky by měli na veřejnosti zakázat.
Přišlo ti někdy, že nežiješ v realitě?
Jako bych vyšel ze svého těla,
pozoroval se, jak něco dělám, žiju svůj život, ale...
není to skutečné.
Nebo je to skutečné, ale falešné.
To je ono.
Jako by existoval rozdíl mezi pravdou a realitou.
Můj život je skutečný.
Ale je falešný. Rozumíš?
Jako bys žil ve lži, ale nevíš, o jakou lež jde?
Přesně tak.
Ne, nerozumím.
Je to obrovská lež, ale už nemám sílu předstírat.
Ani před kočkou.
Co s kočkou?
No moje kočka. Je to fraška, když se zamyslíš.
Krmím ji a vězním ji.
U ní to není láska, ale stockholmský syndrom.
Jak se o mě tře, to není roztomilé, ale hrozné.
Ta kočka je tragédie. Je to Natascha Kampusch.
Tření není projev náklonnosti.
Šíří feromony a značkuje si území.
Tím hůř. Všichni lžeme a něco si namlouváme.
Pochybuju, že se Natascha Kampusch třela o Wolfganga Přiklopila.
Aspoň ne z vlastní iniciativy.
Jsi fakt divnej.
A znát jméno únosce Nataschy Kampusch není divný?
No jo.
Promiň, mluvíme jen o mně. Jak se máš ty? Co práce?
Běžná rutina.
Fraktury pánve, střevní paraziti, eutanazie.
Tak jo.
Nechci zpátky do kanclu, být doma, nikde.
Že nechceš být nikde, je morbidní.
Možná chceš jenom umřít.
Prosím vás.
Myslím, že to nefunguje.
- O co jde? - Chci vidět tepovou frekvenci, a nic.
Možná senzory.
- Hlavně když bije. - Jasně.
Chci mít představu, jestli posouvám své hranice.
Už běžím 45 minut a nezadýchal jsem se.
Posouvání hranic. Na to jednou chcípnem.
Ukažte, vyzkouším to.
Pardon.
Vždyť to funguje.
A jo. To je klasika.
Možná se mi moc potily ruce.
To bude tím. Tak jo.
Sport je fajn, ale je potřeba umět si dát oraz.
Díky.
Micheli? Jean-Louis. Můžeš se zastavit?
Není mi dobře.
Je to akutní, pojeď hned.
Díky, tak za chvíli.
- Kdes byl? - Furt neopravili ty světla?
Pojď dovnitř.
- Řekl jsem, že je to akutní. - Taky jsem spěchal.
Tak co?
- ¿Qué pasa? - Nevím, něco se děje.
Bude to trvat trochu dýl, je to pro kočky.
Tlapičku.
- No. Asi je to rozbitý. - Poslechni si moje srdce.
Poslouchám.
Moje srdce.
Jo aha.
Takže.
Co se mnou je?
- Nechápu to. Není ti zima? - Ne.
- Horko? - Ne, normálně. Vlažno.
- Vlažno? - Ty nevíš, co to znamená?
- Jako vlhko? - Ne, prostě vlažno.
No nic, zavolám doktora. Dík, žes přišel.
- Cos obědval? - Přece s tebou.
A jo. Podej mi ruku.
Neuvěřitelný, doslova. Sedni si.
Poslyš.
Nejsi můj klient, takže nebudu lhát.
Nevím, co říct.
Je to šokující. Nebije ti srdce.
Já to nechápu.
Jako by se tvůj srdeční sval přestal stahovat.
Je to vážné?
No, když jsi mrtvý, tak to není problém.
Ale vypadáš živě, takže...
je to znepokojivé.
Lehni si na zem.
Proč?
- Abych tě oživil. - Jsem živý.
Radši ti zlámu žebra, než abych tě viděl umírat.
Ale já nejsem mrtvý.
- Mluvím s tebou. Nejsem mrtvý! - Nevím. Už nevím.
Jsem veterinář, ne kardiolog.
- Jsem tu, protože tě mám rád. - Znáš takové případy?
Jo, cikáda se na sedm let zavrtá do země a pak zas vyleze.
Je to na prd, žije pak jen čtyři týdny.
To je mi šumafuk.
- Řekls to Valérii? - Hlavně to ne.
- Je to tvoje žena. - Právě.
Máme krizi. Zjistí, že jsem nemocný, začne mě dirigovat. Budu její věc. Ne.
- A navíc... - Je cvok.
Ne, není cvok.
Ne, to nesmíš říkat. Ne...
Pracuje na sobě. Dělá pokroky.
Medituje.
Proto to kadidlo. Je to dost toxický.
Na co žrát bio, když se otrávíš kadidlem.
To je mi taky šumafuk.
Co teď?
- Odvezu tě do špitálu. - Tak jo.
Co mi budou dělat?
Netuším.
Zkusí ti srdce nahodit pomocí defibrilátoru.
Intubujou tě, dají tě na plicní ventilaci.
Já přece dýchám.
Nebo tě uvedou do umělého spánku.
Proč?
Aby tě oživili.
Můžeš říct něco normálního?
Ty jsi nenormální! Jsi mrtvej, a furt se hejbeš.
- To ti přijde normální? - Nejsem mrtvej, sakra!
Já vidím, že nejsi mrtvý. Já vím, ale...
Nekřič na mě. Ničemu nerozumím.
Co se děje?
Proč tu hulákáte?
Nehulákáme.
Křičel jsi: „Nejsem mrtvej!“
Taky že není.
Nebudu křičet, že jsem mrtvej, když nejsem. No tak, Valérie.
Když na konec věty přidáš moje jméno, většinou se něco děje.
Kam se chystáte?
- Nikam. - Nikam?
Děláš si srandu?
A ty, proč to máš na krku?
- Co přede mnou tajíte? - Nic, Valérie.
Chytls nějaký svinstvo?
- Měl bys jí to říct. - Co?
Nic. Není co říct. Slyšíš? Nic.
Má právo vědět, co s tebou je.
- Co to dělá? - Je cvok.
- Říkals, že ne. - Chceš mě dodělat?
- Nemůžu najít klíče. Odemkni. - Ne, dokud to nevysvětlíš.
- Musíme jet. - Dej mi klíče, prosím.
Prosím, řekni mi, co se děje.
Měl srdeční zástavu.
- Kdy? - Teď.
- Právě teď. - Cože?
Nebije mu srdce. Jedem do špitálu.
- Nebije ti srdce? - Teď to řekl.
- Změřím ti tep. - Nemám tep.
- Není co měřit. - Dej sem ruku.
Tebe to překvapuje.
Prosím?
Že nemáš srdce.
Tohle nebudem probírat.
Bojíš se? Proč?
Medituješ dvě hodiny denně, hladíš zeleninu, mluvíš na kytky,
chodíš na lekce okaríny!
Skončil jsi?
Zkusíš mě jednou poslouchat? Přemýšlet jinak?
Připustit, že odpovědi jsou i jinde než v tvém omezeném karteziánském světe?
Prosím, tohle teď ne.
Prosím. Využij to jako příležitost udělat si v životě pořádek.
- Naslouchej svému srdci. - Promiň.
Valérie, v tom, co říkáš, je spousta pravdy,
ale já jsem vědec.
Musí akutně do nemocnice.
Do špitálu ne, chci jenom vypadnout.
Vědě dojdou odpovědi a jdeš na pohotovost?
- Oni odpovědi mít budou? - Jo, je to záhada.
Vrať mi moje klíče.
Klíč je v tobě, lásko.
- Prosím. - Nechals klíče ve dveřích.
- Přestaň s tím symbolismem. - Myslím to doslova.
To jsou signály! Freud! Pravdu nemůžeš ignorovat!
Mluv se mnou. Řekni mi, co ti leží na srdci.
Celé dny napravuješ minulost ostatním. Je čas postarat se o tu svou.
Ano? Ano.
Zavolám Margaux. Vezme nás hned.
Margaux ne. Ne tu tvou šílenou guru.
Není guru, ale holistická životní koučka.
Co k ní chodím, je mi líp.
- Asi bych radši nemocnici. - A měl hadičky všude?
Tohle není mechanika, zlato. Micheli?
No tak... stejně jsi mrtvej...
Takže z lékařského hlediska není co ztratit.
Přinejhorším ti srdce zase naskočí.
Jdu volat Margaux.
Ale ano, jistě.
Dobře, žes zavolala.
Děkujeme, že jste nás vzala takhle narychlo.
Znám vás, pane Bordiere.
- No, ne. - Jeane-Louisi.
Nech to, Valérie. Na skeptiky jsem zvyklá.
Jsou to hlavně muži.
Nesnáší, když jim něco uniká. Chtějí jednoduchost.
Ale jednoduché věci neexistují.
Ruku.
- Ruku. - Ruku.
Ani sebemenší puls. Neuvěřitelné.
Neuvěřitelné.
Vaše srdce bije.
- Právě že ne. - Ne vaše fyzické srdce.
Máme dvě srdce. Fyzické a kosmické.
- Jo. - Valérie.
Promiňte.
Vaše kosmické srdce bije,
ale už není spojeno s fyzickým.
Zjednodušuji. Už s tím fyzickým není spojené.
Nepřenáší mu životně důležité impulsy odpovídající vaší karmě,
a proto vaše fyzické srdce v hrudníku nebije.
Vaše kosmické srdce
je vězněm Karungy.
A to je co?
Karungu lze přirovnat k očistci v židovsko-křesťanské tradici.
Zjednodušuji.
Jste mezi dvěma světy, stojíte před dvěma východy.
Musíte zvolit ten správný. Jen jeden je vchodem.
Vchodem kam? Samozřejmě do vašeho fyzického srdce.
No jasně, to dá rozum.
O Karunze se nevtipkuje.
Je to moc, která nás všechny přesahuje, včetně mě.
Karunga vás může uzdravit a osvobodit,
ale také zabít.
Jsem tu, abych vás zachránila.
- Výborně, tak s tím skončeme. - Ale musíte mi pomoct.
Chcete?
- Ano. - Valérie.
Promiňte.
- Pomůžete mi, pane Bordiere? - Tak jo. Jdeme na to.
Následujte mě.
Pojďte.
- Na co čekáš? Šup. - Pojďte blíž.
Neuvěřitelný.
Pojďte.
Posaďte se.
Do kruhu?
To je ono.
Klidně tomu říkejte kruh.
- Máte hezký byt. - Díky.
- Valérie. - Promiňte.
Nádherný klavír. Hrajete dobře, Faurého.
Krása.
Škoda, že vás nenechali hrát profesionálně.
Valentine.
Co je s Valentine?
Kvůli své první dívce jste trpěl.
Zlomila mi srdce.
Půl roku jsem plakal. Byl jsem sedm týdnů na spánkové terapii.
Ano.
Nemáte tu rodinné fotky, žádné fotky matky.
- Zemřela? - Ne.
Promiňte...
Moc se nevídáte.
Byla na vás tvrdá, když ji vaše sestra okradla.
Obvinila z toho vás.
Švihla vás prodlužovačkou k jogurtovači.
V 70. letech to sice bylo běžné...
Jogurtovače?
Ne, bít děti.
Tehdy jste poprvé zažil nespravedlnost.
Ale...
Bylo to nesmírné utrpení.
Zase nepřehánějte.
Přestaňte zlehčovat prvotní utrpení.
Máte problém se ženami?
Jako jestli jsem gay?
Ne.
Spíš misogyn?
To ne.
- Ale jo. - Valérie.
Promiňte. Ale jo.
Ano?
- Ne. - Ne?
Neřekl bych.
Pojďte.
- Jsi v pohodě? - Jo.
Zachráním vás.
Jak to všechno víte? Tys jí to řekla?
Já? Nikdy jsi mi to neřekl.
- A díky. Ať žije důvěra. - Valérie.
Promiňte.
Máte problém s matkou.
Vážně? Vůbec se nevídáme.
No právě. Proč?
Proč? Co já vím? Tak. Nevídáme se.
Když se vidíme, je to složité, tak se vídáme o to míň. To je život.
Život není video, které stačí smazat a zmizí.
Naráží na tvou práci.
Valérie, už mě neštvi. Sakra!
Musíte se zase vidět s matkou.
A proč?
Musíte ji přivést sem.
Chcete vidět mou matku?
Zdroj vaší matky.
Zdroj mé matky? To je jako co?
Místo, kde jste se... zjevil.
Jo tak.
- Nevím, kudy... Jasně. Její... - Jo, kudy...
Zjevil jsem se jako všichni ostatní. V její vagině.
Musím ji vidět.
- Její vaginu? - Ano.
To nejde. Něco takového po ní nemůžu chtít.
- Proč? - Proč? Je jí 82.
A mám jí říct, ať vám ukáže...
- Své přirození. - Ano.
Tak fotku.
Fakt myslíte, že to mám nafocené?
Tak to musíte vyfotit.
To je nemožné.
Nebudu mámu prosit, aby mě nechala vyfotit její... věc.
Tak umřete. Na shledanou.
- Moment! - Přece neodejdete.
Když Karunze neukážeme zdroj, srdce vám nenaskočí.
A nezvládne to Karunga sama?
Prochází přese mě. Já jsem její oči. Zjednodušuji.
A jak to podle vás mám udělat?
Čtyři roky jsem ji neviděl. „Mami, pošli fotku svý číči.“
- Ne digitální. - Cože?
- Ne digitální. Hmatatelnou fotku. - To po mně nechtějte.
Máte tři dny. Za tři dny jste mrtvý.
Ukaž mi zdroj, Jeane-Louisi.
Děje se něco?
- Měl jsem noční můru. - Nepovídej.
Aspoň tohle zjevně funguje.
A srdce?
Pořád nic.
DEN 1
A Valentine? Jak o ní věděla?
Tajemné síly? Přece na takovou volovinu neskočíš?
Mluvila o věcech, které jsem nikomu neřekl.
Tobě hráblo. Jsi iracionální.
Už 18 hodin mi nebije srdce. To je racionální?
Máš racionální vysvětlení?
- Nedává to smysl. - Jasně že ne!
Nic nedává smysl. Musím hledat odpovědi jinde. Smysl!
Smysl je mi šumafuk.
Jak ti chce to srdce nastartovat?
- Chce... - Co?
Chce vidět máminu...
- Co jsi říkal? - Chce vidět máminu vaginu.
Cože? Chce vidět vaginu tvojí matky?
- Vaginu tvojí matky? - Nebo fotku.
Fotku vaginy tvojí matky?
- A ty to uděláš? - No samozřejmě.
Tobě ruplo v bedně.
Chudák máma. To po ní nemůžeš chtít.
Jasně, že nemůžu.
- To se mi ulevilo. - Proto mě napadlo...
Co?
- Co? - No ty.
Co já?
Mohl bys to udělat.
- Tobě přeskočilo. - Jsi doktor.
Nejsem doktor, ale veterinář.
No právě. Já tohle po mámě nemůžu chtít.
Mluvíš z cesty. No tak, Jeane-Louisi.
- S tímhle za ní nemůžu jít. - Znals ji už jako malej.
- Neviděl jsem ji... - To je fuk.
Udělej to pro mě. Zachraň mě, prosím.
Chápeš, o co mě žádáš? To po mě nemůžeš chtít.
U koho jsi spal, když Carole odešla?
Kdo ti půjčil prachy na koně? Kdo pro tebe dělá první poslední?
- Ty. - A cos udělal ty pro mě?
Jsem tvůj kámoš.
Kámoš, co mi nevyfotí matku?
- Tak co? - Odmítá to.
Pojď sem, ty.
Umírá ti nejlepší kámoš, a ty mu nezachráníš život?
To je absurdní.
- Najít si zrovna šamanku-freudiánku. - Není to šamanka.
Jestli ho nezachráníš, zabiju tě.
Zabiju tě. Podříznu tě.
Useknu ti hlavu a ocas. A znásilním ti s ním průdušnici.
- Dělá si srandu? - Ne.
Co mám jako dělat?
Přijít s bonboniérou a říct jí, ať roztáhne nohy?
Micheli, nebuď vulgární. Dneska za ní zajdeme.
- Kam? - K ní domů. Za dvě hodiny.
Koukni. Je to jednoduchý.
Nemusíš nic moc dělat.
Stačí zmáčknout knoflík.
Koukej sem!
Tady. Nezapomeň vyndat blesk.
- Asi bude potřeba. - Zešíleli jste.
Mám ji fotit na polaroid?
- Digitál nechce. - O to nejde.
No tak.
Jste magoři.
- Ano? - Mami, to jsme my.
Nejsi sám.
Ne, jsem s Valérií.
- Aha. - Jak milé.
- Otevřu vám. - Hned jsme tam.
Ahoj, mami.
- Ahoj. - Máš se dobře?
Tak pojď dál.
Dobrý den, Brigitte.
Dobrý den, Valérie.
Ty jsou pro mě?
Ano, od Jeana-Louise.
- To je moc. - Ale ne.
- Je tu cítit polívka. Depresivní. - Přestaň.
Posaďte se.
Bylo to tak náhlé, že jsem nestihla nic připravit.
Takže?
Proč jste tu?
Nezavolal jsi aspoň čtyři roky.
Ale mami. Volal jsem ti.
- A kdy? - Mockrát.
Nikdy nejsi doma.
Měl jsi nechat vzkaz na záznamníku.
Jinak je furt obsazeno.
- Ano? - Jo. Furt obsazeno.
Jak se ti dovolají kamarádky?
Ale stejně, ani slovo za čtyři roky.
Naposledy jsme se viděli...
Už ani nevím.
Vím, že Valérie je starší než ty,
ale mámu máš jen jednu.
Mami, hlavní je, že se vidíme, ne?
- Ano. - Teď jsme spolu.
- Ano. - No vidíš.
Tak co?
Co pro tebe můžu udělat?
- Nikoho nečekám. - Překvapení. Jdu tam.
Haló? Ano. Otevřu ti. Třetí patro.
Je to jen pět let.
- Prosím? - Mezi vaším synem a mnou je jen pět let.
Já vím. Proč mi to říkáte?
Kvůli tomu, co jste právě řekla.
Nerozumím.
To je jedno.
- Prosím? - O nic nejde.
Tohle tě překvapí, mami.
- Vážně? - Jo.
Pojď.
No teda!
Dobrý den.
Pamatuješ si Michela?
- Ne. - Michel Verdoux.
Chodili jsme spolu na střední. Teď je veterinář.
Michel Verdoux?
Ano, vzpomínám si.
Michel tě chtěl vidět.
Je to tak.
Moc.
To je dojemné, ne?
Viďte, Brigitte?
To je.
Ano.
Proč jsi mě chtěl vidět?
Protože Michel má narozeniny.
- Aha. - Dneska. Je mu 42.
Tak všechno nejlepší.
Díky.
Když jsem se ho ptal, co si přeje,
hádej, co řekl?
Nevím.
Řekl: „Udělalo by mi radost vidět tvou mámu.“
- Vážně? - Je to tak.
- To jsem řekl. - Jo.
Proč mě chcete vidět?
Protože vás mám rád.
Děkuji.
- Mám na vás hezké vzpomínky. - To je dobře.
Musím si odskočit.
- Jeane-Louisi... - Ukážu ti, kde to je.
Nestůjte tady.
Díky.
A vy?
Máte se dobře?
Výborně, děkuji.
Připravila jste jídlo.
Nic velkého.
Je to jen taramosalata.
„Taramasalata“.
Ne, v Řecku říkají „taramosalata“.
Myslím, že ne.
Ale ano.
Tak jo.
Nic vás nebolí?
Ne.
Jen trochu záda, když ráno vstávám.
Jasně.
Bolí vás záda.
- Ráno, trošku. - Neberte to na lehkou váhu.
Není to nic vážného. Vstanu, a je to pryč.
Víte, že většina problémů se zády má gynekologický původ?
Vážně?
- Ano. - Ale vy...
- Vy jste doktor? - Gynekolog.
Jean-Louis říkal, že veterinář.
Jsem veterinář a gynekolog.
Chcete říct zvířecí gynekolog?
Přesně tak.
- To existuje? - Samozřejmě.
- Ostatně vás vyšetřím. - Prosím?
- Vyšetřím vás. - Ne, díky.
- Neděláte dobře. - Nechce se mi.
Ani mně. Jde o vaše záda.
- Pojďme. Ukážete mi to. - Co mám ukázat?
Malá prohlídka. Svlékněte se.
- Tady před vámi? - Je to moje práce.
Ale já se stydím.
Nestyďte se. Jsem veterinář.
Jste hodný, ale je mi trapné, abyste mě prohmatával.
Nebudu hmatat, jen seškrábnu.
Rychlý stěr. Zabere to dvě minutky.
Nenaléhejte, prosím.
Svlékněte se.
- Přestaňte, já nechci. - Svlékněte se.
Ale to... Jeane-Louisi!
Jeane-Louisi!
Ne! Vám snad přeskočilo? Pusťte mě, vy maniaku!
Pomoc!
Jsi v pořádku, mami?
Ten člověk je blázen.
- Co se stalo? - Tvůj přítel je cvok. Napadl mě.
Vážně? To je mi líto.
Chce mi provést stěr! Prý že je veterinář.
Možná už jste dlouho nebyla?
- O to nejde. - Bolí vás záda?
Přestaňte s tím! Zbláznili jste se?
O nic nejde. Myslel to dobře.
Napadl mě!
Proč jsi ho sem přivedl?
Musím se uklidnit. Pak se naobědváme.
- Z toho už nic nebude. - Máš pravdu.
Mami, nech to být.
To nic, radši si odpočiň.
Měla jsem takovou radost, že tě vidím.
Je mi to líto.
Ne, to my se omlouváme.
To nic, nedělejte si starost. Vyřešíme to jinak.
Jak to myslíte?
To nic, mami. Odpočiň si.
Pusu.
Musím si zdřímnout. Rozrušilo mě to.
To je jasné!
- Odpočiň si. Promiň. - Na shledanou.
- Na shledanou, Brigitte. - Ahoj, Jeane-Louisi.
Ahoj. Opatruj se.
- Cítím se provinile. - Jo? A proč?
Nevím.
To je ale vůl.
- Tak co? - Co? Je otřesená.
- Jo? - No jasně.
- Teď už s ní nic nebude. - Promiňte.
- Nic se neděje. - Ale děje.
- Říkám, že o nic nejde. - Ale jo. Hele...
Jde o život nejlepšího kámoše.
Co máš teď v plánu?
Jdu domů. Promiň, dělal jsem, co se dalo.
O nic nejde. Nějak to vyřešíme.
- Fakt nechceš do špitálu? - To už je passé.
- Zavolám ti auto. - Blbě jsem začal.
Tu taramasalatu jsem měl polknout. Šprajcla se.
- Myslíš? - Úplně se stáhla do sebe.
Karine v černém Lexusu - DT930 - DY za 27 minut.
Za 27 minut?
Tyhle hybridy jsou vzácné.
- Fajn, počkám na něj. - Tak jo. Ahoj.
- Ukaž. - Jo.
Jsme v kontaktu. Čau.
- Tak ahoj. - Ahoj.
Další noční můra?
Máma.
DEN 2
Co to děláš?
Myslíš, že je Margaux blbá?
- Víš, že všechno vidí. - Hele.
Tahle, nebo tahle?
Nevím, co na to říct. Obě jsou dobrý.
Možná tahle? Přibliž to.
- Já bych myslel tahle. - Ne.
Tahle.
I když tahle vypadá starší.
Ale tahle se víc hodí k tvojí mámě. Co?
- Možná jo. - No jasně, že jo.
- Jo? - Barevně jí líp sedí. Koukni.
- Jo. - Že jo?
Je to přesně její tón pleti.
- Jsem si jistá. - Tak berem tuhle.
Nezapomeň, že nechce digitál.
- Tak vyfotíme na polaroid tu tvou. - Ten rozdíl hned pozná.
- Myslíš? - Vážně? Tak díky moc.
Tak vezmeme tuhle. To půjde.
Neměl bys Margaux podvádět.
Když tu pitomou fotku nemám, co mám asi dělat?
Postaráš se o to, prosím?
- Dobrý den. - Dobrý den.
Promiňte, ta tiskárna netiskne na fotografický papír?
Ne, to dělám já.
- Je to na USB. - Kolik kopií?
Stačí jedna.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Je tam několik souborů. Který chcete?
Bordier práce, Účty 2018, nebo Číča?
Číča.
- Prosím? - Číča!
Zaběhla se vám? Je to na vývěsku?
- Přesně tak. - Chudinka.
- Fakt vám stačí jedna? - Ano.
Dám vám ji zadarmo.
Díky, to je milé. Díky moc.
Rádo se stalo.
Dvacet osm eur.
Ano, jistě.
- Na 50 nemám zpátky. - To neřešte.
Děkuji, slečno, na shledanou. Na shledanou.
Vaše matka je Němka?
Prosím?
Je vaše matka Němka?
- Povahou? - Ne.
Národností.
Ano, narodila se v Düsseldorfu.
Ne, narodila se...
ve Fechenheimu.
To je pravda. Je to blízko Düsseldorfu.
Ne, 200 kilometrů.
Tomu říkám blízko.
Dálnice. Navíc v Německu se jezdí rychle.
Měla vás pozdě.
Ano.
Kolik vám je?
- Prosím? - Kolik vám je let?
- Ano. - Kolik?
Proč se ptáte?
- Neznáte svůj věk? - Ale ano, znám.
Je mi 42.
Takže vás matka měla...
v 61.
No jo no. Proč?
To je vagina ženy, které je 103 let.
- Je Němka. - Přestaň, Jeane-Louisi.
- Díky, Valérie. - Není zač.
Váš život je v břiše krajty.
Jak vás má krajta vyzvrátit?
Chci po vás, abyste v životě udělal místo pravdě, a vy?
Jenom mi lžete.
Když víte všechno, tak mi řekněte pravdu.
O pravdu se bojuje. Ta se nerozdává.
- No ano. - Jak to souvisí s mámou?
Tohle nemůžu splnit.
Máma si nechce sundat kalhotky. Nechce. Nemůžu jí je strhnout.
Kdo chce, hledá způsob.
Kdo nechce, hledá důvod.
Na tom něco je.
- Lež je snadná cesta. - No ano.
- Snadná cesta? - Ano.
Myslíte, že je to snadné?
Už jste někdy googlovala „stará frnda“? Bylo mi zle. To má být snadné?
Zle? Máte problém se ženským pohlavím?
- Proč? - Nechte si ty náznaky.
„Starý péro“ by nebylo o nic lepší.
Pane Bordiere.
Vy na Karungu nevěříte dostatečně.
Tvoje Karunga je mi šumafuk.
Nic takovýho není! Je to kravina.
Co tu sakra dělám? Ty vole!
Jeane-Louisi.
Čím jsem si tohle do prdele zasloužil?
Ani nevím, jestli jsem živý, nebo mrtvý! Jsem v pekle? Je to tak?
Uklidni, se, zlato.
Přestaň.
Sáhněte si na srdce.
Tluče.
- Tluče. - Margaux, díky!
Díky.
- Margaux, díky! - To byla jen pauza.
Víc s tím zatím neudělám.
- Ale ne. - Ne. Nemůžete mě takhle nechat.
Dokud od matky nezískáte, co Karunga potřebuje,
víc neudělám.
Uděláme to. Řeknu jí o to.
To je dobře. Velmi dobře.
Ještě něco, Jeane-Louisi.
Přestaňte mě mít za blbce.
Je skvělá, co?
Je fakt skvělá.
Zadejte požadavek.
Telefon.
Seznam kontaktů, nebo vytočit číslo.
Seznam kontaktů.
Uveďte jméno kontaktu.
Mami.
Tento kontakt není na vašem seznamu.
Uveďte jméno kontaktu.
Mami.
- Tento kontakt není... - „Máma“, ne „mami“.
- To je jedno. - Uveďte jméno kontaktu.
Mami.
- Tento kontakt není na vašem seznamu. - Máma.
Volám „máma“.
Dobrý den. Dovolali jste se na záznamník Brigitte Bordierové.
Nyní nejsem přítomna.
Zanechte prosím vzkaz, uveďte své jméno a kontaktní údaje
a také důvod volání,
a já se vám obratem ozvu zpět.
Zanechte prosím vzkaz po zaznění zvukového signálu
a nezapomeňte uvést své telefonní číslo a důvod volání.
Děkuji a brzy na slyšenou.
Na shledanou.
Mami, to jsem já, Jean-Louis.
- Haló? Kdo je to? - Jean-Louis.
- Kdo je to? - Jean-Louis, tvůj syn.
Jo, já vím.
- Začal jsem ti nahrávat vzkaz. - Ještě jsem si to neposlechla.
To nevadí.
Omlouvám se za včerejšek.
Za to s Michelem.
Představovala jsem si to shledání trochu jinak.
To já taky. Zvlášť když se moc nevídáme. Nemůžeme to tak nechat.
Nechceš zítra přijít k nám na oběd?
Zítra nemůžu, mám zubaře. Bude mi měnit můstek.
Sakra. Tak si změň termín.
Ne, to nejde.
Zítřek se mi vůbec nehodí, ale můžu v neděli.
Neděle už je pozdě.
Musím ti říct něco moc důležitého.
- Moc důležitého? - Ano.
- Děsíš mě. - Ne, to ne.
Radši bych to neprobíral po telefonu. Mám prosbu.
Přijď zítra na oběd, v jednu.
Tak zítra. Ale jedna hodina je na oběd trochu pozdě.
Tak v poledne.
Ve 12:30.
- Fajn, 12:30. - Dobře.
Uvidíme se zítra, mami.
- Tak zítra. - Pusu.
- Tak ahoj. - Ahoj.
DEN 3
Haló? Ahoj, mami.
Otevřu ti.
- Aspoň přišla. - Jo.
Aspoň něco.
Ano?
Já otvíral.
Ne, nepípá to, otevře to dveře.
Zkusím to znova.
- To bude dobrý. - Jo.
- Co furt má? - Ano?
Pardon, druhé patro.
To se mi snad zdá!
Ano, mami?
Promiň, nezmáčkl jsem to znova.
- Ta je otravná. - Je jí 82.
To je právě otravný.
- Brigitte! - Ahoj, mami.
- Rád tě vidím. - Co?
Říkám, že tě rád vidím.
To já taky.
- Pojďte dál. - Nate.
Ty jsou pro mě?
To je tak milé.
Děkuji, Brigitte. Dojala jste mě.
Je trochu skromnější než ta od vás.
Není to soutěž.
- Tak jo. Odložíte si? - Ano, ráda.
Jak jsi sem jela?
Padesátdvojka staví přímo před domem.
To se hodí.
Prší tam?
Ne. Chráním si účes.
Jdu od kadeřníka.
Ale to je zbytečné, když neprší.
To je jak v indických restauracích, když dají na židle plastový kryt.
- Půjdeme do obýváku? - Ano.
Ale ne, ten ne.
Chci se omluvit, paní Bordierová.
Nechtěl jsem vás napadnout.
Mrzí mě, co se stalo.
- Poslyšte... - A je to vyřízené.
Tak popojedem. Pojďme si sednout.
Jsem na pokraji vyhoření.
Na klinice jsem pod takovým tlakem, že neumím vypnout.
Už to nechme.
Posaď se, mami.
Všichni pracujeme až moc.
Dáte si něco k pití?
- Ráda. - Co sangria?
- Tak jo. - Fajn!
- Sednu si k tobě, mami. - Ano.
Pojď, zlatíčko.
Co máš v plánu na výročí revoluce?
Nic.
- Ne? - Ne.
Budeš se dívat na průvod?
Nejspíš ano.
Letos prý budou mít čestné místo zámořská území.
Slyšela jsem.
To je fajn, že se zámoří zúčastní průvodu.
To ano.
Guyanský pluk půjde po Champs-Élysées snad poprvé. Ne?
Nejspíš ano.
Francouzská Guyana je krásná.
- Viď, Micheli? - Úžasná.
Spousta lesů, spousta...
Mají vůbec ve Francouzské Guyaně tanky?
Co říkáš?
Jestli mají ve Guyaně tanky? Když je tam tolik lesů?
To netuším.
Když mají armádu, mají určitě i tanky.
Nejspíš ano.
- Zřejmě. - Určitě.
Armáda bez tanků je jako armáda bez kulometů.
- Ale... - Jo, máš pravdu.
Má to logiku.
Michel má pravdu. Zastrašující efekt nemá ani tak armáda,
jako zbraň.
Protože...
Když na ulici potkáš Guyance, není důvod se bát.
Ale když potkáš Guyance v tanku...
- No jo. - Pardon, ale...
- Samozřejmě. - To je něco jiného.
- Člověka to zastraší. - Zastraší. Jo.
Pamatuješ, náměstí Nebeského klidu?
Ta hrozná fotka chlapa před tankem? Co se s ním vůbec stalo?
Zatkla ho tajná služba, ne?
- Nikdy ho nenašli, ne? - Už se to nese!
Ale co...
To je sangria. Španělské pití.
Ano, ale proč...
Proč co?
Proč jste všichni nazí?
Je svátek sousedů.
Sousedů? Nějaký soused něco slaví?
Ne, mami, svátek všech sousedů.
- Je to každý rok. - Slaví se to po celé Francii.
Na svátek sousedů se nikdo nesvléká.
Ale ano.
- U nás v domě ne. - Taky bydlíš v 15. obvodě.
Tady žijeme ekologicky.
Recyklujeme, jíme bio a sezónně. O zvláštních příležitostech se svlékáme.
Sousedi dorazí cobydup. V tomhle je nemůžete přivítat.
- Přijdou sousedi? - Jistě.
- Nazí? - Samozřejmě. Je svátek sousedů.
- Pro vás, Brigitte. - Díky.
- Zlato. - Díky, drahoušku.
Tak na sousedy!
Na sousedy!
Na sousedy.
- Já půjdu. - Proč?
Rozhodně se nesvléknu.
Svlékněte se, trochu se zchladíte.
Není mi horko.
Mně už to stačilo.
- Kde mám kabát? - Ale mami.
Počkejte, Brigitte.
To nemůžete. Teď nemůžete odejít.
Ještě trochu sangrii?
Už chci jít.
Pardon, to nebylo schválně.
Ale...
Dejte mi šaty, namočím je.
Dejte mi houbu a vlažnou vodu.
Vím, co dělám. Neztrácejme čas, jinak to nepustí.
Udělám to sama. Vodu a houbičku.
Ne, musí se to odmočit.
- Postarám se o to sama. - Poslyšte.
Udělala jsem chybu, mrzí mě to, chci to napravit.
Dejte mi šaty a já je namočím.
Pusťte mě, kruci!
No teda. Pozvala jsem vás domů.
Můžu se rozkrájet, abyste byla spokojená a užila si shledání se synem.
Tak se sakra snažte.
Pusťte mě!
Kruci, pusťte mě!
Kruci!
Co to je za chování? Co si o sobě myslíte?
Jeane-Louisi, co s ní je?
Nic, myslí to dobře. Chce ti pomoct. Dej jí ty šaty.
Tak dost, konec komedie.
Dej jí je. Odstraníme ten flek.
Všechno bude v pořádku.
Co to děláš, mami?
Vyčistím si ty šaty.
- Tohle je šílenství! - Já padám.
- Co děláš? - Mizím odsud.
Ne. Zůstanu mrtvej.
- Taky chci žít. - Přece ho nenecháš ve štychu.
Nedokážeme to.
- Ale jo. - Dokážeme.
Já to fotit nemůžu. K čemu žít, když budu mít trauma?
- Valérie? - Co, Valérie?
Proč ne ty? Jsi ženská.
To by nepřežila. V den naší svatby řekla, že nejde, když tam budu já.
Nenechávej mě v krajtě.
- V čem? - Jsi veterinář, neznáš krajtu?
Už mě fakt začínáte lézt na nervy.
- To není můj problém. - Jasně, že je.
Udělej to pro sebe. Chceš uspět, ne furt prohrávat.
Co jsem prohrál?
Všechno.
Všechno jsi podělal.
- Nedal jsi řidičák, medicínu. - Manželství.
Včera mou matku. Všechno.
- Všechno. - Přestaň prohrávat.
Konečně jednou v něčem uspěj. Přestaň prohrávat.
Je praštěná.
Ženská jedna praštěná.
S rodinou je to těžké.
Prosím?
Říkám, že rodinné záležitosti bývají složité.
Je to praštěná ženská.
Kde jsou?
Šli říct sousedům, že jste proti svátku sousedů
a oběd se ruší.
Nejsem proti tomu svátku.
- Jen nebudu nahá před cizími lidmi. - Nevadí.
Najíme se ve čtyřech. To bude taky fajn.
Ani náhodou.
V tomhle blázinci nezůstanu ani minutu.
Je zamčeno?
- Proč nás zamkli? - Nevím.
To je šílené.
Asi za sebou zamkli ze zvyku. Taky se mi to stalo.
Zamkl jsem svou uklízečku na dva dny.
Šílené.
Brzy se vrátí, žádný strach.
No jo.
Pojďme si zatím sednout.
Pojďme.
Dáte si taboulé?
„Tabbouleh“.
Taboulé.
Ne, správně je „tabbouleh“.
Máte pravdu.
Je to tak.
Díky, nemám hlad.
Fotíte?
Jo, no...
- Jaký žánr? - Prosím?
Jaký typ fotek?
Erotické.
Odvážné?
Přesně tak.
Nahé ženy.
- Převážně. - No potěš.
Je to umění. Umělecké fotografie.
Focené polaroidem.
Ano. Každá fotka je unikát.
Sběratelé to milují.
Dostane to takový retro nádech, atmosféru rodinné fotky.
Akty s atmosférou rodinné fotografie?
Přesně tak.
Vystavujete někde v galerii?
- Jistě. - Kde?
- Prosím? - Kde vystavujete?
V Alžírsku.
- Vážně? - No.
A Alžířany ty fotografie nešokují?
Vůbec ne.
Přece jen jsou věřící. Se vzestupem islámu...
Ano, i když vlastně ne. Víte...
Jsou dvě Alžírska. Strohé Alžírsko.
Tradiční, jižní Alžírsko, Alžírsko mullů.
Ale je tu i svobodné Alžírsko. Alžírsko...
kabrioletů, večírků, poppers.
- Čeho? - Alžírsko diskoték.
Alžírsko... Chápete?
- Pláží. - No vidíte, pláží.
Odvážné Alžírsko.
Ale stejně, erotické fotky.
Erotické kouzlo oslovuje všechny.
Zejména to ženské.
Například vy.
Co já?
Máte kouzlo.
Vážně?
Jste krásná.
Prosím?
Moc rád bych vás vyfotil. Nahou.
Uděláme zkoušku. Svlékněte si šaty.
- Pro umění. - Nezačínejte s tím zas.
Nikdy jsem nikoho nefotil proti jeho vůli.
Jsem veterinář, ne paparazzo.
Dejte mi už pokoj.
- Smím vám něco svěřit? - Ne.
Už bych chtěla klid.
Nechte mě prosím být.
Rád bych vám řekl něco velmi osobního.
Začalo to,
když jsem byl malý.
Bylo mi devět, deset.
Vnímal jsem vás jinak než ostatní mámy.
Zdálo se mi o vás.
Tolik jsem o vás snil, že jsem nedokázal toužit
po dívkách svého věku.
Vždycky jsem vás miloval, Brigitte.
Pořád vás miluju.
Promiňte mi to.
Odpustíte mi?
Jistě.
Miluju vás, Brigitte. Chci vás políbit.
Mohl byste být můj syn.
- Chci vás. - Mlčte.
Nebudu mlčet.
Mlčím už 30 let. Jste teď volná?
O to tu nejde.
Máš chlapa?
- Ne, v tom to není... - Chci tě políbit.
To neříkejte.
Přece ji neojede?
Na mém berberském koberci.
Tohle je nerozum.
Pro mě tohle už skončilo.
- Chci tě. - Přestaň, Micheli, přestaň.
Přestaň, Micheli.
Vzrušuješ mě.
Dejte ruce pryč.
- Když dáš pryč tohle. - Prosím.
Prosím.
- Svlékni si ty šaty. - Ne, teď ne.
Ale ano. Život je tak krátký. Hlavně ten tvůj.
Prosím. Micheli, přestaň.
Přestaň.
- Tady ne. - To je fuk.
Všechno v pořádku?
Sakra, makám! Kurva!
Někdo tu maká!
- Promiň. - Žádný „promiň“!
Byl to geniální tah!
Uklidni se, Micheli.
Neuklidním.
Nejsem loser!
Nejsi loser.
Jakmile se mi daří, hodí mi někdo klacky pod nohy!
Nejsem loser!
Tak.
Kdo říká, že jsi loser, Micheli?
Co se děje?
Co je? Co to děláš?
Chci si vyfotit tvou mámu.
Ty nemáš radost, mami?
Nechci se fotit nahá.
Proč ne? Když se to udělá dobře?
- Ne. - Měli bychom památku.
Pokusil se mě znásilnit.
Ale... Ne.
Je to pravda?
- Děláš si srandu? - Blázníš? Napadnout bezmocnou ženu.
Zase jsem ti odpustil, a ty napadneš mou mámu?
Ty psychopate!
Počkej.
- Ty úchyle. - Děláš si srandu?
Koukej vypadnout! No teda!
Buď v klidu.
Nejsi loser.
Nikdy jsem to po tobě neměl chtít.
Padej! A už se nevracej! Šup!
Počkej v kuchyni.
- Co? - Běž.
Tomu snad ulítly včely!
Nepokoušela jste ho? Nesváděla?
Vůbec ne.
Jasně.
Omlouvám se.
Tvůj přítel je šílenec.
Měl by se léčit. S takovým divochem sem nemůžou návštěvy.
Dám si pozor. Promiň.
- Já jdu. - Nezůstanete na oběd?
Ne, jsem vyčerpaná.
Prosím, zůstaň, mami.
Chci jít domů.
- Musím tě o něco požádat. - Zní to důležitě.
Pozveš mě na oběd poprvé za 15 let.
Posledně to bylo před vaší svatbou.
Jaký problém máš teď?
Já...
- Potřebuju... - Proč jsi ho zase přivedl?
Toho veterináře.
Už vím.
Sestra ti to řekla.
Co?
- O Titim. - Titi? O čem to mluvíš?
Nechtěla jsem mu ublížit, ale vůbec nezpíval.
V Reader’s Digest psali, že slepí kanárci zpívají líp.
Tak jsem vzala jehlu a rozpálila ji nad sporákem.
Aby chudáček nechytil nějakou infekci.
A vypíchla jsem mu oči.
Udělalo to „plop“,
jako když špičkou nože propíchneš lososí jikru.
Akorát jsem asi tu jehlu zabodla moc. Roztřásl se a zemřel mi v ruce.
Neodletěl oknem za svou kanárčí rodinou?
Ne.
Tys ho zabila. Zabilas Titiho.
No teda.
Hryže mě svědomí a lituju toho už 40 let.
Odpusť mi to.
Jsem v šoku.
Jak ses to dozvěděl?
Já to nevěděl.
O čem jsi chtěl mluvit?
No, já...
O Valentine?
Co s Valentine?
Stydím se za to, co jsem udělala.
Cos udělala?
Je to neodpustitelné, ale vysvětlím to.
U jejích rodičů jsem se cítila tak nesvá.
Víš, jak nás tři i s tvým tátou pozvali na oběd.
Ten oběd byl, jako bychom stáli před soudem.
Jestli je naše rodina hodna té jejich.
Jestli si jejich dceru zasloužíš.
Jejich dům, nádobí, způsob vyjadřování, stolování, to vše svědčilo proti nám.
A co si o tom myslíte vy?
Brigitte?
Prosím?
Co říkáte na tu pyramidu v Louvru?
Pyramidu?
Kde tu máte WC, prosím?
Z jídelny hned doleva.
- Děkuji. - Prosím.
Tos neudělala!
Nevím, co mě to popadlo.
Jako by mě něco posedlo.
Hned jsem toho litovala, ale už bylo pozdě.
- Taková ostuda. - Samozřejmě se stydím.
Co jsem mohla dělat?
- Nemohla jsem se přiznat. - Došlo jim to.
Hned druhý den mě opustila, bez vysvětlení.
Měla jsem poslat kytky s omluvou?
No měla.
Zbožňoval jsem je. Byli skvělí, otevření.
- Žádní snobové. Moderní. - Moderní na zámku.
Plácáte hlouposti.
- Valérie. - To vy nemůžete pochopit.
Jiné světy. Já nežila jako v bavlnce.
Zjevně jste to v té bavlnce dohnala.
- Valérie. - Co jako?
Zase se všechno svádí na prachy. Odsuzovat lidi, protože mají víc.
Já se omluvila.
Vám to navíc hraje do karet. Třeba by si vzal Valentine.
Nevím, jestli sis polepšil.
To je ale kráva.
- Co blbneš? - I tvoje máma může být kráva.
Hej!
Můžu dostat trochu prostoru reagovat na to, co se týká mě?
Tebe se to týká, ale mě dotýká.
- Omluv mou empatii. - Ta empatie mi má pomoct?
Spokojená? Do postele naserete vy, a schytám to já.
- No teda. - No teda co?
No teda, jako že babka je teda číslo.
Sešel ses s ní?
S kým?
S Valentine. Viděls ji teď někdy?
Ne.
Jak ses teda dozvěděl, co jsem udělala?
Já to nevěděl.
Cos mi to teda chtěl říct?
Není mi dobře. Musím se napít.
Samozřejmě, zlato.
Vyčítám si to.
Jak ti je, drahoušku?
- Musím si zakouřit. - To není nejlepší řešení.
Přestaň rozhodovat za mě.
Promiň, zlato.
Ne, kuř. Když se ti uleví, kuř!
Co je ta ženská zač?
Už ji nechci vidět, o ní slyšet ani slyšet její hlas.
Musíš se tam vrátit. Mysli na tu fotku. Na Margaux.
- To nedám. - Ale dáš.
- Musíš. - Mám nápad.
Zanes jí vodu.
Dáme do toho tohle.
Smícháme to s vodou.
Je to koňské anestetikum. To by uspalo i koně.
Je to bez chuti?
To netuším.
Ne, dobrý, je to bez chuti. Do prdele! Já jsem vůl!
Ty vole!
A dodělal jsem lahvičku.
Krucifix.
Já jsem ale debil.
Další nemám.
Hrozně se stydím.
Mluv, synku.
Tak jo.
Jsi nemocný, že?
Protože to bych nezvládla.
To mámě nejde udělat, to je proti přírodě.
Buď prosím zticha.
Musím tě požádat o to nejtěžší, o co lze matku žádat.
Je to...
Týká se to mého narození.
Jak to jen říct?
Mého původu.
Panebože.
Ty víš o panu Gilletovi.
Co?
Můj život je prokletí.
- Jsem prokletá. - Co je s Gilletem?
Jednou. Spala jsem s ním jednou. Jenom jednou.
Ty jsi spala s panem Gilletem?
Samozřejmě, když jsi jeho!
Ale mám tě ráda.
Otec tě taky miloval.
Miloval tě jako vlastního.
Nejdřív jsme samozřejmě trpěli.
Brali jsme tě spíš jako levobočka.
I pro nás bylo těžké koukat, jak ses u nás zabydlel.
Zvlášť když jsme tak milovali tvou sestru.
Chvíli trvalo, než jsme tě přijali.
Najednou ses u nás zjevil, bez pozvání.
Taky nás musíš chápat.
Proto jsem tě nikdy neobjímala.
Nedokázala jsem tě políbit.
Nebyl jsi mi odporný ty, ale to hovado Gillet.
Ten šmejd, ten parchant, ten hajzl.
Promiň, to nesmím říkat, je to tvůj otec.
Ale je to hnusný prase!
Kretén, kterej mě jednou obskočil a pak frnknul!
Chápeš, jak jsem trpěla?
Uvědomuješ si, čím jsem si kvůli tobě prošla?
Bylo by snadné mě teď soudit.
Příliš jednoduché lidi zatracovat.
Ale když jsi odmaturoval, přísahám,
fakt přísahám,
tvůj otec mi řekl...
Tedy můj manžel mi řekl:
„Já mám toho kluka v podstatě rád.“
Řekl to. Přísahám.
A já tě taky mám ráda.
Věř mi. Teď tě miluju skoro jako tvou sestru.
Přísahám.
Odpustila jsem ti a mám tě ráda.
Pan Gillet?
Já to věděla.
Já věděla, že ti jednou budu muset skládat účty.
Tak teď...
je to splacené.
Splaceno.
Začneme od nuly, oba, ano?
Vybudujeme si hezký vztah se zdravým jádrem, na pevném základě.
Chvíli se nehýbej, mami.
Proč?
Jsou věci, které vyžadují klid.
Dobře.
Micheli.
Ne, toho už nechci vidět!
Netěší mě to, ale musím to udělat.
Co?
Vyfotím tvé přirození.
Prosím?
Vyfotím tvé přirození.
Do Alžírska?
Ne, pro mě. Nemám na výběr.
Valérie, co s ním je?
Chce žít, Brigitte.
Zbláznili jste se? Jste na drogách?
Už mlč, mami!
Ne!
Chceš se pomstít? Ponížit mě?
Nenávidíš mě, viď?
- Stáhni kalhotky. - Klouže to.
- Nejdřív punčochy. - Nemá.
- Přes spoďáry má punčochy. - Pořadí znám.
Co jí je?
Brigitte!
- Brigitte? - Mami?
Jste v pořádku?
Ne. Hned s tím přestaňte, Brigitte.
S tím nesouhlasím.
- Ani trochu. - Madam?
Zastavilo se jí srdce. Ale ona i mrtvě vypadá.
- Dobrý? - Není mi dobře.
- Co se děje? - Točí se mi hlava.
- Buší mi srdce. - Buší ti srdce?
Už zase jede.
- Zase jede! - Bije!
Drahoušku!
Už zase jede.
Nahodili jsme ji, ale měla namále.
Odvezeme ji do nemocnice. Můžete jet autem za námi.
Za pár dní se za ní zastavím.
Je to trochu čerstvé.
Potřebuju trochu času.
Její kalhotky a punčocháče. Byly na zemi.
Vážně?
Váš kamarád to zvládne?
Jistě, nebojte.
Trochu to přehnal se sedativy, aby překonal ten šok.
- Jsou si s mou tchyní blízcí. - Dobře. Odneseme vaši matku.
Myslíš, že to nastartuje i náš vztah?
Nevím.
A chtěl bys?
Myslím, že jo.
Co si pořídit dítě? Možná to nám chybělo.
Promiň, lásko, ale není na to trochu pozdě?
Nesouhlasím. Spousta mužů se stane otcem v tvém věku.
Dítě, fajn. Ale nevím, jestli chci žít s matkou.
Tím se to samozřejmě komplikuje.
- Díky, že jsi stála při mě. - A budu zas, kdyby se to stalo znova.
Jeane-Louisi!
Broučku!
Překlad titulků: Barbora Vrbová