Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎NETFLIX PREZINTĂ
‎Am putea merge weekendul viitor.
‎- Unde? ‎- Nu știu. La Trouville?
‎Suburbia Deauville-ului?
‎Sau la Honfleur. E frumos acolo.
‎- Nu? ‎- Da.
‎Găsim un hotel drăguț,
‎luăm cina în port, ‎un platou cu fructe de mare.
‎- Ai avut orgasm? ‎- Plimbări, masaje...
‎- Cum adică? ‎- Cum adică „cum adică”?
‎- Nu pricep. ‎- E simplu. Ai avut orgasm?
‎Da. De ce, nu ai auzit?
‎- Ba da, am auzit. ‎- Și atunci?
‎Eu nu am avut orgasm.
‎Vorbești mereu după ce facem sex.
‎Pălăvrăgești...
‎Ești complet excitată...
‎Ce-i cu reproșurile? ‎Încerci să mă enervezi?
‎Scuză-mă, dar mă simt bine.
‎Da, te simți bine. ‎Precum cineva care a scăpat de o corvoadă.
‎Sau care a terminat curățenia.
‎Ai prefera să fiu bosumflată?
‎Da, poate că aș prefera să fii bosumflată.
‎Simt că trăiesc o mascaradă.
‎O mascaradă?
‎- Da, scuze! ‎- Serios?
‎- M-am săturat să fac sex pe întuneric! ‎- Dar tu vrei să stingem mereu lumina.
‎Da, mă ajută.
‎- Ca să te gândești la alta? ‎- Nu.
‎- Da? Mulțumesc mult! ‎- Nu. Ca să mă gândesc la noi, înainte.
‎Jean-Louis...
‎- Suntem împreună de 17 ani. ‎- Da, știu.
‎Un cuplu înseamnă ‎voință, compromisuri, răbdare,
‎nu doar pasiune. ‎Ar trebui să știi asta la vârsta ta.
‎Dar, dacă vrei să strici acum totul
‎din cauza nostalgiei tale tâmpite, ‎nu te jena!
‎Ești incredibil de egoist!
‎De ce minți? ‎De ce te prefaci că ai orgasm?
‎- Ce treabă are cu mințitul? ‎- E o minciună.
‎Nu e. Ne protejez relația. Te protejez.
‎Între timp, și eu sper ‎că totul va redeveni ca înainte.
‎Și nu-mi pune întrebări ‎pe care ție nu ți le-ai pune! Bine?
‎Ce putem face ca sexul să fie mai bun?
‎Mă iubești?
‎Mă mai iubești, Jean-Louis?
‎Te-aș putea întreba același lucru.
‎Nu vreau să ne descărcăm așa, e indecent. ‎Nu suntem americani.
‎Da. Deci tu ești cel care decide ‎când putem vorbi sincer sau nu.
‎La naiba, ești enervantă.
‎Da, exact.
‎Mă enervezi. Nu pot vorbi cu tine.
‎Iar tu reușești ‎să strici totul tot timpul.
‎Mă calci pe nervi!
‎Să ne grăbim cu rezervarea la Honfleur! ‎E sărbătoare în weekend. Va fi plin.
‎Jean-Louis, pedala moale, te rog!
‎- Bună seara! ‎- Bună seara!
‎- Te grăbești? ‎- Da.
‎O facem repede.
‎- Nu, mulțumesc. Nu caut nimic. ‎- Pentru că ai găsit deja?
‎Nu, pentru că...
‎Am plimbat câinele și mă întorc acasă.
‎Și unde ți-e câinele?
‎A luat-o înainte.
‎Când recunoaște împrejurimile, ‎se grăbește să ajungă acasă.
‎Spre deosebire de stăpânul lui. ‎Cât ai la tine?
‎E amuzant, ‎pentru că m-am întrebat mereu cât costă.
‎Optzeci, normalul. 50, clanța.
‎Clanța?
‎Pipa.
‎Ah, da.
‎Nu, eu...
‎Nu știu. Nu cred...
‎Nu, nu cred că este...
‎stilul meu.
‎Nu mă văd...
‎Și s-o fac la marginea pădurii...
‎Să aflu tariful, cred că asta...
‎Stai!
‎- Stai! ‎- Ce e?
‎Am o agrafă.
‎La naiba!
‎Verigheta ta s-a blocat în agrafă.
‎Încearcă să-ți scoți verigheta.
‎- Nu iese. ‎- Trebuie unsă.
‎Nu, o fac eu. Dă-mi voie!
‎- Gata! ‎- Super!
‎- Poftim! ‎- Mersi!
‎- Îmi pare rău. ‎- Se mai întâmplă.
‎- Serios? ‎- Reîncepem!
‎Nu, e în regulă. Nu-ți face griji.
‎- Nu vrei să ejaculezi? ‎- Ba da, desigur.
‎Dar nu e grav.
‎Poți păstra cei 50 de euro.
‎Păi, da.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Pe curând!
‎Pe acolo!
‎- Pe unde am venit? ‎- Pe acolo.
‎- Pe aici? ‎- Da.
‎- Mersi! ‎- Cu plăcere!
‎- Pa! ‎- Pe curând!
‎Da.
‎Unde ai fost?
‎Să iau o gură de aer.
‎O gură de aer?
‎Crezi că nu știu?
‎Miroși a țigări, scumpul meu.
‎O clipă, vă rog!
‎- Bună ziua, dle Bordier! ‎- Mersi, Virginie.
‎Am scos filmarea de pe YouTube, ‎dar a devenit virală.
‎Cineva o poate încărca oricând. ‎Circulă pe WhatsApp și nu mai știu ce.
‎Tot liceul ei a văzut-o. ‎Închide telefonul, te rog!
‎Nu trebuia s-o vadă nimeni!
‎Nu asta e problema!
‎Ar fi trebuit ‎să-ți respecți măcar familia!
‎- Nu mai pot da ochii cu ceilalți părinți. ‎- Liniștiți-vă!
‎Familia și fiica dv. ‎au dreptul de a fi uitate.
‎Iar datoria mea e să aplic acest drept, ‎juridic și tehnic.
‎Echipele mele se vor asigura ‎că această filmare va dispărea. Bine?
‎Nu-ți face griji. Așadar, Marie...
‎Care este numele...
‎partenerului tău din filmare?
‎Théo de Challonge.
‎Théo... de... Challonge. Bine.
‎Clément Boursier.
‎- Bine. ‎- Hugo Pélisson.
‎Louis d'Esclapière.
‎Le vom contacta părinții ‎ca să încercăm să ajungem la o înțelegere.
‎Între timp, vom cerceta toate platformele
‎care ar putea găzdui obiectul litigiului.
‎Și TripAdvisor.
‎Poftim?
‎E evaluată pe TripAdvisor.
‎- Cu cât? ‎- Nu contează!
‎Da, îmi cer scuze.
‎Trip...
‎Tu vei plăti avocatul, ‎din economiile tale!
‎- Nu. ‎- Da!
‎Nu înțeleg generația asta. ‎Sunt toți niște exhibiționiști.
‎N-au pic de interes pentru intimitate.
‎Nu cred că e așa. ‎Dar băiatul acesta... băieții aceștia
‎nu au respectat momentul, ‎făcând publică filmarea.
‎Visez? Să respecte momentul?
‎S-a culcat cu patru colegi. ‎Vi se pare în regulă?
‎Doar un gând. Poate că a încercat...
‎subconștient...
‎să vă lovească ‎acolo unde crede că vă doare mai tare.
‎Caut un avocat, nu un psiholog.
‎- V-ar putea fi de folos amândoi. ‎- Nici dv. nu v-ar strica un psiholog.
‎- Așa e. ‎- Ridică-te!
‎Dle La Rochène...
‎Mulțumesc.
‎Nu e prea elegant. Nu prea ‎se potrivește cu un restaurant japonez.
‎E deținut de un chinez.
‎Nu știam. Acum înțeleg mai bine.
‎De ce? Chinezii sunt ‎mai puțin stilați ca japonezii?
‎Nu, n-am zis asta.
‎- Ar fi rasist. ‎- Și nu ai niciodată gânduri rasiste?
‎- Încerc să evit. ‎- Și eu. Chiar mă zbat să evit.
‎Îmi spun că, dacă aș fi rasist, ‎nu m-aș zbate, deci e în regulă.
‎Da, dar tot ai gânduri rasiste.
‎Da, dar țin o dezbatere în minte.
‎Și, de fiecare dată, gândul rasist pierde.
‎Între timp, tu tocmai ai spus ‎despre chinezi că sunt lipsiți de stil.
‎Nu, nu am spus asta.
‎Am dreptul să cred că e vulgar ‎să văd un tip gol în paharul meu.
‎Asta nu mă face rasist.
‎Dar nu te deranjează ‎să ți-o sugă un travestit.
‎Nu e frumos. Eu îți spun lucruri, și tu... ‎Și nici măcar nu știam că e travestit.
‎Asta e și ideea cu travestiții. ‎Să poți spune că nu știai.
‎- Cred că era un transsexual. ‎- Atunci, e în regulă.
‎Nu, nu e în regulă.
‎Sunt stresat, simt că nu mai fac față. ‎Am pierdut un client.
‎Poate fi oboseală cronică.
‎Nu știu dacă mă stresează ideea depresiei ‎sau dacă nu cumva sufăr deja de depresie.
‎Oul sau găina?
‎Care a fost primul?
‎Oul...
‎sau găina?
‎Când Carole m-a părăsit...
‎- Pachețele de primăvară? ‎- La mine.
‎Mulțumesc.
‎Ce porcărie! ‎Mereu sub lumina reflectoarelor!
‎- E în regulă, nu iei masa cu o femeie. ‎- Tu ai păr, nu pricepi.
‎Ar trebui interzise în spațiile publice.
‎Ai simțit vreodată ‎că ce trăiești nu e realitatea?
‎Am reușit să ies cumva din mine.
‎Mă vădeam făcând lucruri, ‎trăindu-mi viața, dar...
‎nu era real.
‎Ba nu, e real, dar e fals.
‎Asta e!
‎Puteam să fac ‎diferența dintre adevăr și realitate.
‎Viața mea e reală.
‎Dar e falsă. Înțelegi ce zic?
‎Ca și când trăiai într-o minciună, ‎dar fără să știi care era minciuna.
‎Da, exact.
‎Nu, nu înțeleg.
‎E o minciună uriașă ‎și nu mai am putere să mă prefac.
‎Chiar și cu pisica.
‎Ce e cu pisica?
‎Pisica mea e o mascaradă, ‎dacă stai să te gândești.
‎O hrănesc și o țin prizonieră.
‎Pisica nu mă iubește. ‎E sindromul Stockholm.
‎E groaznic cum se freacă de mine, ‎nu e drăguț.
‎Pisica aia e o tragedie. ‎E Natascha Kampusch.
‎Nu e afecțiune când se freacă de tine.
‎Eliberează feromoni ‎și-și marchează teritoriul.
‎Și mai rău! Mințim și inventăm povești.
‎Nu cred că Natascha Kampusch ‎s-a frecat de Wolfgang Přiklopil.
‎În fine, nu din proprie inițiativă.
‎Ești tare ciudat.
‎Și să cunoști ‎numele răpitorului nu e ciudat?
‎Bine.
‎Am vorbit numai despre mine. ‎Ție cum îți merge? Cum e la muncă?
‎Ca de obicei. Fracturi de bazin, ‎viermi intestinali, eutanasii...
‎Bine.
‎N-am chef să merg la birou, ‎acasă sau altundeva.
‎Să nu vrei să mergi nicăieri e morbid. ‎Poate că vrei să mori.
‎Scuză-mă!
‎Nu funcționează corect.
‎- De ce? ‎- Am cerut ritmul cardiac.
‎Nu afișează nimic. Poate că senzorii...
‎- Important e că inima bate. ‎- Da.
‎Îmi place ‎să-mi forțez limitele când alerg.
‎Dar alerg de 45 de minute și nu gâfâi.
‎Forțarea limitelor te va ucide într-o zi.
‎Dă-mi voie să văd și eu...
‎Scuze!
‎Păi, funcționează.
‎Da. Tipic. Probabil ‎că aveam mâinile prea transpirate.
‎Da, asta e. În regulă.
‎Sportul e bun, dar să ne mai și relaxăm.
‎Mulțumesc.
‎Michel, sunt Jean-Louis. ‎Poți să treci pe la mine?
‎Nu mă simt bine.
‎Nu, e urgent. Acum, te rog!
‎Mulțumesc. Pe curând!
‎- Unde ai umblat? ‎- Temporizatorul e tot stricat?
‎Intră!
‎- Ți-am zis că e urgent! ‎- De asta m-am și grăbit.
‎Așadar...
‎- Ce e? ‎- Nu știu. Ceva e în neregulă.
‎O să dureze mai mult. E pentru pisici.
‎Lăbuțe mici.
‎- Cred că e defect. ‎- Ascultă-mi inima!
‎Te ascult.
‎Nu, inima mea!
‎Ah, da.
‎Așadar...
‎Ce mi se întâmplă?
‎- Nu înțeleg. Ți-e frig? ‎- Nu.
‎- Ți-e cald? ‎- Nu, mi-e călduț.
‎- Călduț? ‎- Da. Nu știi ce înseamnă?
‎- Călduț și umed? ‎- Nu, doar călduț.
‎- O să chem un doctor. Mersi că ai venit. ‎- Ce ai mâncat?
‎- Mâncare japoneză, cu tine. ‎- Da. Dă-mi brațul!
‎E de neconceput, literalmente. Stai jos!
‎Ascultă... Nu ești clientul meu, ‎așa că nu e nevoie să te mint.
‎Nu-ți pot zice nimic.
‎E de necrezut. Nu-ți mai bate inima.
‎Nu înțeleg.
‎Se pare că mușchiul tău cardiac ‎nu mai produce contracții.
‎E grav?
‎Atunci când ești mort,
‎nu e grav, ‎dar din moment ce tu ești în viață...
‎E îngrijorător.
‎Întinde-te pe jos!
‎De ce?
‎- Ca să te reanimez. ‎- Dar sunt viu.
‎Decât să fii mort, ‎mai bine să-ți rup coastele!
‎Dar nu sunt mort!
‎- Îți vorbesc! ‎- Nu știu. Nu mai știu nimic.
‎Sunt veterinar, nu cardiolog.
‎- Dar țin la tine. ‎- Mai există cazuri ca mine?
‎Da, înainte să iasă la suprafață, ‎cicada stă șapte ani îngropată.
‎Apoi trăiește doar patru săptămâni.
‎Cui îi pasă, Michel?
‎- I-ai spus lui Valérie? ‎- Nu, sigur că nu.
‎- E soția ta. ‎- Tocmai.
‎Sunt tensiuni între noi. Dacă-i spun ‎că sunt bolnav, voi deveni proiectul ei.
‎- În plus... ‎- E țicnită.
‎Nu, nu e țicnită.
‎Nu, nu te pot lăsa să spui asta.
‎Se îngrijește de ea, face progrese.
‎Meditează.
‎Așa se explică tămâia. E foarte toxică.
‎Se hrănește bio ‎doar ca să se intoxice cu tămâie?
‎Din nou, cui îi pasă?
‎Ce facem?
‎- Te duc la spital. ‎- Bine.
‎Ce o să-mi facă la spital?
‎Nu știu. Vor încerca să-ți repornească ‎inima cu un defibrilator.
‎Te vor intuba ‎și vei primi sprijin respirator.
‎Dar respir.
‎Sau te vor introduce ‎într-o comă artificială.
‎De ce?
‎Ca să te resusciteze.
‎Poți spune și ceva normal?
‎Tu ești anormal! Te miști, deși ești mort!
‎- Ți se pare normal? ‎- Nu sunt mort, la naiba!
‎Văd că nu ești mort! Știu asta, dar...
‎Nu țipa la mine! Nu înțeleg.
‎Ce se petrece?
‎De ce urlați așa?
‎Nu urlăm.
‎Ba da, urlai că nu ești mort.
‎Pentru că nu e mort.
‎Exact. Nu pot urla ‎că sunt mort fără să fie cazul, Valérie.
‎De obicei, ‎când închei o propoziție cu numele meu,
‎ceva e în neregulă.
‎Unde plecați?
‎- Nu plecăm. ‎- Nu pleci?
‎Râzi de mine?
‎Și tu de ce ai ăla la gât?
‎- Ce-mi ascundeți? ‎- Nimic, Valérie.
‎Ai luat vreo boală?
‎- Ar fi mai bine să-i spunem. ‎- Ce?
‎Nimic. Nu e nimic de spus.
‎- Ai auzit? ‎- Are dreptul să știe ce ți se petrece.
‎- Ce face? ‎- E țicnită.
‎- Ai spus opusul. ‎- Vrei să mă omori?
‎- Nu-mi găsesc cheile. Descuie! ‎- După ce-mi spui ce se petrece.
‎- Ar trebui să mergem. ‎- Cheile, te rog!
‎Te implor, zi-mi ce se petrece!
‎A făcut stop cardiac!
‎- Când? ‎- Acum.
‎- Chiar acum. ‎- Ce?
‎Nu-i mai bate inima. Plecăm!
‎- Nu-ți mai bate inima? ‎- Exact.
‎- Lasă-mă să-ți iau pulsul! ‎- Nu am puls, nu ai ce să iei.
‎Te surprinde.
‎Poftim?
‎Să fii lipsit de inimă.
‎- Nu vreau să vorbim despre asta. ‎- Ți-e frică? De ce?
‎Pentru că meditezi două ore pe zi, ‎mângâi legume, vorbești cu flori
‎și iei lecții de ocarina!
‎Ai terminat?
‎Vrei să încerci ‎să gândești altfel măcar o dată?
‎Poate că limitatele tale cunoștințe ‎carteziene nu-ți pot oferi un răspuns.
‎Te rog, n-am nevoie de asta.
‎Te implor, folosește ‎șansa asta ca să reglezi lucrurile!
‎- Ascultă-ți inima! ‎- Scuză-mă!
‎Cred că există mult adevăr în ceea ‎ce spui, dar eu sunt un om de știință.
‎Trebuie dus urgent la spital.
‎Nu, vreau doar să plec de aici!
‎Știința nu are răspunsuri, ‎dar tu vrei să-l duci la Urgențe?
‎Da, e un mister.
‎Dă-mi cheile înapoi!
‎Cheia e în tine însuți.
‎- Te rog! ‎- Ți-ai lăsat cheile în ușă.
‎- Termină cu aforismele! ‎- Cheile chiar sunt în ușă.
‎Ce mesaj! O scăpare freudiană! ‎Nu poți ignora adevărul!
‎Vorbește-mi, spune-mi ce te apasă!
‎Îi ajuți pe alții zi după zi. ‎E timpul să te ocupi puțin și de tine.
‎Da?
‎O sun pe Margaux. Ne va primi.
‎Nu pe Margaux, nu pe gurul tău!
‎E antrenor de viață holistic, nu guru. ‎Eu sunt mult mai bine de când merg la ea.
‎- Nu, cred că prefer spitalul. ‎- Ca să-ți bage tuburi peste tot?
‎Nu e o problemă de mecanică, dragul meu. ‎Michel...
‎Păi...
‎Aparent, ești mort.
‎Din punct de vedere medical, ‎nu prea ai ce să pierzi.
‎În cel mai rău caz, îți va porni inima.
‎O sun pe Margaux.
‎Da, desigur.
‎E bine că ai venit.
‎Îți mulțumesc că ne-ai primit de urgență.
‎- Te cunosc bine, dle Bordier. ‎- Mă îndoiesc.
‎Jean-Louis.
‎Lasă-l, Valérie! ‎Sunt obișnuită cu scepticii.
‎Bărbații, mai ales.
‎Nu le plac deloc lucrurile complicate.
‎Dar lucrurile simple nu există.
‎Brațul tău...
‎- Brațul tău... ‎- Dă-i brațul!
‎Nici pic de puls. E extraordinar!
‎Extraordinar!
‎Inima ta bate, Jean-Louis.
‎- Ba nu, tocmai asta e problema. ‎- Nu cea fizică.
‎Avem două inimi. ‎Una fizică și una cosmică.
‎- Poftim! ‎- Valérie!
‎Îmi cer scuze.
‎Inima ta cosmică bate, ‎dar nu mai e conectată cu inima fizică.
‎Simplific. ‎Nu mai e conectată cu inima fizică.
‎Nu mai transmite ‎impulsul vital corespunzător karmei tale,
‎prin urmare inima ta fizică nu mai bate.
‎Inima ta cosmică...
‎e prizoniera Karungăi.
‎Ce-i asta?
‎Karunga poate fi comparată cu purgatoriul ‎din credințele iudeo-creștine.
‎Simplific.
‎Ești între două lumi ‎și ai în față două ieșiri.
‎Trebuie să o alegi ‎pe cea care este și o intrare.
‎O intrare unde? ‎În inima ta fizică, desigur.
‎Desigur, e evident.
‎Nu lua Karunga în derâdere.
‎E o putere mai presus de toți, ‎inclusiv de mine.
‎Karunga te poate vindeca, ‎te poate elibera, dar te poate și ucide.
‎Eu sunt aici ca să te salvez.
‎- Bine, să-i punem capăt atunci. ‎- Trebuie să mă ajuți. Vrei să mă ajuți?
‎- Da. ‎- Valérie!
‎Îmi cer scuze.
‎- Vrei să mă ajuți? ‎- Da, foarte bine. Haide!
‎Urmează-mă!
‎Vino!
‎- Ce mai aștepți? Du-te! ‎- Apropie-te!
‎Incredibil!
‎Apropie-te!
‎Așază-te!
‎În cerc?
‎Exact.
‎Îi poți spune un cerc, dacă vrei.
‎- Ai o casă drăguță. ‎- Mulțumesc.
‎- Valérie! ‎- Îmi cer scuze.
‎Un pian frumos. Cânți bine. Fauré.
‎Îmi place.
‎Mare păcat că nu ai devenit profesionist!
‎Valentine.
‎Ce e cu Valentine?
‎Prima ta iubită te-a făcut să suferi.
‎Mi-a frânt inima, da.
‎Am plâns șase luni. Am urmat ‎șapte săptămâni terapia somnului profund.
‎Da.
‎Nu ai poze de familie acasă. ‎Nu ai poze cu mama ta.
‎- E moartă? ‎- Nu.
‎Îmi cer scuze. Nu o vezi prea des.
‎A fost dură cu tine ‎când sora ta i-a furat banii.
‎Te-a învinovățit.
‎Te-a lovit cu cablul aparatului de iaurt.
‎Era ceva obișnuit în anii '70...
‎Aparatul de iaurt?
‎Nu, să-ți lovești copiii.
‎A fost însă prima nedreptate din viața ta.
‎Dar...
‎Ai suferit foarte mult.
‎N-a fost mare lucru.
‎Încetează să mai minimizezi ‎suferința primordială, bine?
‎Ai probleme cu femeile?
‎Adică, dacă sunt gay?
‎Nu.
‎Adică, ești misogin?
‎Nu.
‎- Ba da. ‎- Valérie!
‎Îmi cer scuze, dar da.
‎Da?
‎- Nu. ‎- Nu?
‎Nu cred.
‎Vino!
‎- Te simți bine? ‎- Da.
‎Te voi salva.
‎Dar de unde știi toate lucrurile astea? ‎Tu i le-ai zis?
‎Eu? Nu mi le-ai spus niciodată.
‎- Îți mulțumesc pentru încredere. ‎- Valérie!
‎Îmi cer scuze.
‎Ai o problemă cu mama ta.
‎Serios? Nu mă văd cu ea.
‎Exact. De ce?
‎De ce? Nu știu. Nu ne vedem.
‎Iar când ne vedem, e complicat. ‎Așa e viața.
‎Da, nu e ca o filmare ‎pe care să o ștergi și gata.
‎Se referă la meseria ta.
‎Valérie, mă enervezi! La naiba!
‎Trebuie să-ți revezi mama.
‎Serios? De ce?
‎Trebuie să te întorci cu ea.
‎Vrei s-o vezi pe mama?
‎Sursa mamei tale.
‎Sursa mamei mele? Ce e asta?
‎Locul din care... ai apărut.
‎Păi...
‎- Eu nu... Da. Adică... ‎- Da, se referă la...
‎Am apărut ca toată lumea. Prin vaginul ei.
‎Trebuie să-l văd.
‎- Vaginul ei? ‎- Da.
‎E imposibil. Nu pot să-i cer așa ceva.
‎- De ce? ‎- De ce? Are 82 de ani.
‎Nu pot să-i cer să-ți arate...
‎- Organele genitale. ‎- Da.
‎Atunci, o poză.
‎Chiar crezi că am poze cu ele?
‎Trebuie să faci o poză!
‎E imposibil.
‎Nu pot să-i cer ‎să mă lase să-i fotografiez vaginul.
‎Atunci, vei muri. Pa!
‎- Stai! ‎- Nu mă lăsa așa!
‎Dacă nu-i arătăm Karungăi sursa, ‎inima ta nu va porni.
‎Karunga nu se poate descurca singură?
‎Funcționează prin mine. ‎Eu sunt ochii ei. Simplific.
‎Și cum ai vrea să fac așa ceva?
‎Nu pot să-i zic: ‎„Am nevoie de o poză cu păsărica ta!”
‎- Nu una digitală. ‎- Ce?
‎Am nevoie de una pe hârtie.
‎Te rog, nu-mi poți cere asta!
‎Ai trei zile. Peste trei zile, ești mort.
‎Arată-mi sursa, Jean-Louis!
‎Te simți bine?
‎- Am avut un coșmar. ‎- N-aș zice.
‎Se pare că ea funcționează.
‎Și inima?
‎Tot nimic.
‎ZIUA ÎNTÂI
‎De unde știa despre Valentine?
‎Are puteri?! ‎Doar n-o să crezi o asemenea prostie!
‎Mi-a spus lucruri ‎pe care nu le-am dezvăluit.
‎Aiurezi! Ești irațional!
‎Inima mea nu mai bate de 18 ore. ‎Ai răspunsuri raționale la asta?
‎- Nu are sens. ‎- Evident că nu are sens!
‎Nimic nu are sens. Trebuie ‎să căutăm răspunsurile în altă parte.
‎Cui îi pasă de sens?
‎Cum are de gând să-ți repornească inima?
‎- Vrea să... ‎- Ce?
‎Vrea să vadă vag... mamei.
‎- Nu am înțeles. ‎- Vrea să vadă vaginul mamei!
‎Ce? Vrea să vadă vaginul mamei tale?
‎- Vaginul mamei tale? ‎- Sau o poză cu el.
‎O poză cu vaginul mamei tale?
‎- O vei face? ‎- Bineînțeles.
‎Nu ești sănătos!
‎- Biata ta mamă! Nu-i poți cere așa ceva. ‎- Bineînțeles că nu pot.
‎- Ce ușurare! ‎- De aceea m-am gândit...
‎Da?
‎- Ce? ‎- La tine.
‎Ce e cu mine?
‎Tu ai putea s-o faci.
‎- O iei razna. ‎- Ești doctor.
‎Nu sunt doctor, sunt veterinar.
‎Tocmai. Eu nu pot să-i cer așa ceva.
‎Ai înnebunit. Zău așa, Jean-Louis!
‎- Nu o să-i cer așa ceva. ‎- O știi de când ești copil.
‎- Dar n-am mai văzut-o de... ‎- Și?
‎Fă-o pentru mine! Salvează-mă, te rog!
‎- Îți dai seama ce-mi ceri? Nu se poate. ‎- Cine te-a găzduit când Carole a plecat?
‎Cine ți-a împrumutat bani pentru cal? ‎Cine te-a cărat mereu în spate?
‎- Tu. ‎- Și tu ce-ai făcut pentru mine?
‎- Sunt prietenul tău. ‎- Dar n-o poți fotografia pe mama.
‎- Deci? ‎- Refuză s-o facă.
‎Vino încoace!
‎Prietenul tău e pe moarte! ‎Refuzi să-l salvezi?
‎Povestea asta e ridicolă!
‎- E doar o ghicitoare freudiană! ‎- Nu e o ghicitoare!
‎Dacă nu-l salvezi, te omor! ‎Ai înțeles? Te las într-o baltă de sânge!
‎Îți tai gâtul ‎și-ți violez traheea cu propria sculă!
‎- Glumește? ‎- Nu.
‎Și ce vreți să fac?
‎Să-i duc bomboane ‎și să-i cer să se dezbrace?
‎Nu e cazul să fii vulgar. ‎Mergem azi să o vedem.
‎- Unde? ‎- La ea acasă. În două ore.
‎Uite! E foarte simplu.
‎Nu trebuie să faci mare lucru.
‎Doar apeși pe butonul ăla.
‎Uite!
‎Aici! Să nu uiți să scoți blițul!
‎- Cred că va fi util. ‎- Ați înnebunit!
‎Nu voi folosi Polaroidul.
‎- Digitală nu merge. ‎- Nu de asta!
‎Haide!
‎Sunteți complet sonați!
‎- Da? ‎- Mamă, noi suntem.
‎Nu ești singur.
‎Nu, sunt cu Valérie.
‎- Bine. ‎- Ce frumos!
‎- Deschid acum. ‎- Bine, pe curând!
‎Bună, mamă!
‎- Bună! ‎- Cum te simți?
‎Intră!
‎Bună, Brigitte!
‎Bună, Valérie!
‎Sunt pentru mine?
‎Da, de la Jean-Louis.
‎- E prea mult. ‎- Deloc.
‎- Miroase a supă. Ce deprimant! ‎- Încetează!
‎Luați loc!
‎N-am avut timp ‎să pregătesc mare lucru, să știți.
‎Deci?
‎De ce ați venit?
‎Nu m-ai mai sunat de patru ani.
‎Ce tot spui, mamă? Te-am sunat.
‎- Când? ‎- De multe ori. Nu ești niciodată acasă.
‎- Trebuia să lași un mesaj vocal. ‎- Când ești acasă, sună ocupat.
‎- Da? ‎- Da. Sună ocupat.
‎- Cum or da prietenii tăi de tine? ‎- Totuși, patru ani fără o vorbă.
‎Ultima dată ne-am văzut...
‎Nu-mi mai amintesc.
‎Într-adevăr, ‎Valérie e mai în vârstă decât tine,
‎dar ai o singură mamă.
‎Mamă, important e să ne vedem, nu?
‎- Da. ‎- Și acum ne vedem.
‎- Da. ‎- Poftim!
‎Deci?
‎Cu ce te pot ajuta, dragule?
‎- Nu aștept pe nimeni. ‎- E o surpriză. Mă duc eu.
‎Alo! Da. Îți deschid. Etajul trei.
‎Sunt doar cinci ani.
‎- Poftim? ‎- E o diferență de cinci ani între noi.
‎Știu. De ce-mi spui asta?
‎Din cauza a ceea ce ai zis înainte.
‎Nu înțeleg.
‎Nu contează.
‎- Poftim? ‎- Nu contează!
‎O să ți se pară ciudat, mamă.
‎- Da? ‎- Da.
‎Vino!
‎Ia te uită!
‎Bună ziua!
‎Îl mai știi pe Michel?
‎- Nu. ‎- Michel Verdoux.
‎Am fost colegi de gimnaziu. ‎Acum e veterinar.
‎Michel Verdoux.
‎Da, îmi amintesc.
‎Își dorea mult să te revadă.
‎Așa e.
‎Mult de tot.
‎Ce înduioșător!
‎- Nu-i așa, Brigitte? ‎- Da.
‎Așa e.
‎Da.
‎Și de ce ai vrut să mă vezi?
‎Pentru că e ziua lui Michel.
‎- Da? ‎- Da. Împlinește 42 de ani.
‎La mulți ani!
‎Mulțumesc.
‎Și știi ce mi-a răspuns ‎când l-am întrebat ce cadou și-ar dori?
‎Nu știu.
‎„Mi-ar plăcea să o văd pe mama ta.”
‎- Da? ‎- Da, e adevărat.
‎- Asta am spus. ‎- Da.
‎De ce ai vrut să mă revezi?
‎Fiindcă țin la dv.
‎Mulțumesc.
‎- Am amintiri frumoase despre dv. ‎- Asta e bine.
‎Eu am nevoie la baie.
‎- Jean-Louis... ‎- Îți arăt eu unde e.
‎Nu sta în picioare!
‎Mulțumesc.
‎Și dv.?
‎Sunteți bine?
‎Foarte bine, mulțumesc.
‎Ați pregătit de mâncare.
‎Nu chiar.
‎E doar o tarama.
‎Un tarama.
‎Nu, grecii spun „o tarama”.
‎Nu prea cred.
‎Ba da.
‎Bine.
‎Vă doare ceva?
‎Nu.
‎Doar spatele, puțin. ‎Dimineața, când mă trezesc.
‎Da...
‎Vă doare spatele.
‎- Puțin, dimineața. ‎- Nu ignorați așa ceva.
‎Nu e nimic serios. Mă ridic și trece.
‎Știați că majoritatea problemelor de spate ‎au cauze ginecologice?
‎Serios?
‎- Da. ‎- Dar tu...
‎Ești doctor?
‎- Ginecolog. ‎- Dar Jean-Louis a spus că ești veterinar.
‎Sunt și veterinar, și ginecolog.
‎Adică...
‎ginecolog de animale?
‎Exact.
‎- Există așa ceva? ‎- Firește.
‎- De altfel, vă voi consulta. ‎- Poftim?
‎Vă voi consulta!
‎- Nu, mulțumesc. ‎- Ar trebui, totuși.
‎- Nu am chef. ‎- Nici eu, dar e pentru spatele dv.
‎Haideți, arătați-mi totul!
‎- Ce să-ți arăt? ‎- Facem un mic control. Dezbrăcați-vă!
‎- De față cu tine? ‎- E meseria mea.
‎Dar mi-e jenă.
‎Nu vă jenați, sunt veterinar.
‎E drăguț din partea ta, ‎dar mi-ar fi rușine să mă atingi.
‎Nu vă voi atinge, doar voi lua o probă. ‎Pentru testul PAP. Durează două minute.
‎Te rog, nu insista!
‎Dezbrăcați-vă!
‎- Încetează! Nu vreau! ‎- Dezbrăcați-vă!
‎Nu, dar... Jean-Louis!
‎Jean-Louis!
‎Nu ești în toate mințile? ‎Lasă-mă, maniacule!
‎Ajutor!
‎Ești bine, mamă?
‎Omul ăla e nebun.
‎Omul ăla e nebun!
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Prietenul tău m-a atacat.
‎Da? Îmi pare rău.
‎Delira că vrea să-mi facă testul PAP!
‎- Ai făcut unul în ultima vreme? ‎- N-are legătură!
‎Te doare spatele?
‎Încetați cu asta! Ați înnebunit cu toții?
‎- Nu e așa de grav. Era bine intenționat. ‎- M-a atacat!
‎De ce l-ai adus aici?
‎Lăsați-mă puțin, să-mi revin. ‎Apoi, mâncăm.
‎- Nu, nu mai e nimic de făcut. ‎- Ai dreptate.
‎Mamă, lasă...
‎Ar trebui să te odihnești.
‎M-am bucurat mult să te revăd.
‎- Îmi pare rău, Jean-Louis. ‎- Nu, nouă ne pare rău.
‎Dar nu-i nimic. Vom găsi o altă cale.
‎Cum adică?
‎Nu-ți face griji, mamă. Odihnește-te!
‎Te pup!
‎O să dorm puțin. M-a cam supărat.
‎- Firește! ‎- Bineînțeles.
‎- Să te odihnești! ‎- Pa, Valérie!
‎- Pa, Brigitte! ‎- Pa, Jean-Louis!
‎La revedere!
‎- Mă simt vinovat. ‎- Serios? De ce?
‎Nu știu.
‎Ce idiot!
‎- Deci? ‎- Ai șocat-o.
‎- Da? ‎- Evident.
‎- Nu mai e bună de nimic. ‎- Îmi pare rău.
‎- Nu contează. ‎- Ba contează!
‎- Am spus că nu contează. ‎- Ba da!
‎E vorba de viața prietenului meu.
‎Ce faci acum?
‎Mă duc acasă. Am făcut tot ce am putut.
‎Nicio grijă, vom găsi altă cale.
‎- Să te duc la spital? ‎- Am trecut de faza asta.
‎- Îți chem o mașină. ‎- Am început prost.
‎Nu trebuia ‎s-o contrazic în legătură cu tarama.
‎- Crezi? ‎- Da, s-a retras în carapace.
‎Karine, cu un Lexus negru. - ‎DT930 - DY, în 27 de minute.
‎În 27 de minute?
‎Mașinile hibride sunt mai rare.
‎- Bine, o să aștept. Mulțumesc! ‎- Bine. Pa!
‎- Și... ‎- Da.
‎Te ținem la curent. Pa!
‎- Bine, pa! ‎- Pa!
‎Alt coșmar?
‎Mama...
‎ZIUA A DOUA
‎Ce faci?
‎Crezi că Margaux e proastă?
‎- Știi bine că vede totul. ‎- Uite!
‎Acesta sau acesta?
‎Nu știu ce să zic. Ambele arată bine.
‎Poate acela? Mărește!
‎- Eu l-aș fi ales pe acela. ‎- Nu.
‎Acesta.
‎Acesta pare mai bătrân.
‎Dar acela seamănă mai mult cu mama ta. ‎Nu crezi?
‎- Poate. ‎- Haide, așa e!
‎- Serios? ‎- Are culorile ei. Uite!
‎- Da. ‎- Da. Nu-i așa?
‎Este carnația ei.
‎- Sunt sigură. ‎- Bine, acela.
‎Doar că a zis fără poze digitale.
‎- Facem o poză cu al tău? ‎- Va observa imediat diferența.
‎- Crezi? ‎- Serios? Mulțumesc mult!
‎Îl vom folosi pe acela. Va fi bine.
‎- Nu ar trebui să o păcălești pe Margaux. ‎- Dar nu am poza. Ce ai vrea să fac?
‎Poți să te ocupi, te rog?
‎- Bună, domnișoară! ‎- Bună ziua!
‎Scuză-mă, ‎mașina nu imprimă și pe hârtie foto?
‎Nu, eu mă ocup de asta.
‎- E aici. ‎- Bine. Câte copii?
‎Una e suficientă.
‎- Bună ziua! ‎- Bună ziua!
‎Sunt mai multe fișiere. Care dintre ele? ‎„Cabinet”, „Contabilitate” sau „Păsărică”?
‎„Păsărică”.
‎- Poftim? ‎- „Păsărică”!
‎Ați pierdut-o? E pentru un afiș?
‎- Da, exact. ‎- Sărăcuța de ea!
‎- Sigur facem o singură copie? ‎- Da.
‎E din partea casei!
‎Mulțumesc. ‎E foarte drăguț. Mulțumesc mult.
‎Cu plăcere.
‎Douăzeci și opt de euro.
‎Da, sigur.
‎- Nu am să dau rest la 50. ‎- Nu face nimic.
‎- Mulțumesc mult. La revedere! ‎- La revedere!
‎Mama ta e germană?
‎Poftim?
‎Mama ta e germană?
‎- Personalitatea ei? ‎- Nu.
‎Naționalitatea ei.
‎Da, s-a născut în Düsseldorf.
‎Nu, s-a născut în...
‎Fechenheim.
‎Da. E aproape de Düsseldorf.
‎Nu, e la 200 de kilometri.
‎Asta numesc eu „aproape”.
‎Autostrada... Conduc cu viteză în Germania.
‎Te-a făcut târziu.
‎Da.
‎Câți ani ai?
‎- Poftim? ‎- Câți ani ai?
‎- Da. ‎- Câți ani?
‎De ce mă întrebi?
‎- Nu știi câți ani ai? ‎- Ba da, știu.
‎Am 42 de ani.
‎Deci, când te-ai născut, ‎mama ta avea... 61 de ani.
‎Da, exact. De ce?
‎Acest vagin ‎aparține unei femei de 103 ani.
‎- E germană. ‎- Încetează, Jean-Louis!
‎- Mulțumesc, Valérie. ‎- Cu plăcere.
‎Viața ta e acum în burta unui piton. ‎Cum vrei să te vomite?
‎Îți cer să primești ‎adevărul în viața ta, iar tu vii aici cu...
‎Cu minciuni.
‎- Dacă tot știi totul, spune-mi adevărul! ‎- Adevărul se câștigă, nu se primește.
‎- Așa e. ‎- Ce legătură are cu mama?
‎E imposibil ce-mi ceri! Mama nu vrea ‎să-și dea chiloții jos! Doar n-o să-i rup!
‎Cei care nu au voință găsesc o scuză.
‎Cei care au voință... găsesc o soluție.
‎Corect.
‎- Minciunile sunt calea ușoară. ‎- Adevărat.
‎- Calea ușoară? ‎- Da.
‎Crezi că e ușor?
‎Ai căutat „păsărică bătrână” pe Google? ‎Mi s-a făcut greață. Nu e ușor!
‎Greață? Ai o problemă ‎cu organele genitale feminine? De ce?
‎Ajunge cu insinuările! ‎Nici „scula bătrână” nu e o încântare.
‎Dle Bordier...
‎Nu crezi suficient în Karunga.
‎Puțin îmi pasă de Karunga!
‎Nu există! E o tâmpenie!
‎Ce caut aici? La dracu'!
‎Jean-Louis...
‎Ce am făcut ca să merit asta? La naiba!
‎Nici măcar nu știu dacă sunt viu sau mort! ‎Sunt în infern? Asta e?
‎Calmează-te, dragule!
‎Oprește-te!
‎Atinge-ți inima!
‎Bate.
‎- Bate! ‎- Margaux, mulțumesc!
‎Mulțumesc!
‎- Mulțumesc! ‎- E doar un răgaz.
‎E tot ce pot să fac pentru moment.
‎- Nu. ‎- Nu. Nu mă poți lăsa așa, te rog!
‎Nu pot face mai mult dacă nu-i ceri ‎mamei tale ceea ce-și dorește Karunga.
‎O vom face. O să i-o cer.
‎Asta e bine. E foarte bine.
‎Și Jean-Louis...
‎Nu mă mai lua de proastă!
‎E bună, nu?
‎E foarte bună.
‎Rostiți o comandă!
‎Telefonează!
‎Accesez agenda sau formez număr nou?
‎Accesează agenda!
‎Rostiți numele dorit!
‎Mama.
‎Numele nu este în agendă.
‎Rostiți numele dorit!
‎Mama!
‎- ‎Numele nu este în agendă. ‎- „Mama”, nu „mama”.
‎- Asta am zis și eu. ‎- Rostiți numele!
‎Mama.
‎- ‎Numele nu este în agendă. ‎- Mama.
‎O sun pe Mama.
‎Bună ziua! Aceasta este ‎mesageria vocală a lui Brigitte Bordier.
‎Sunt plecată de acasă.
‎Puteți să lăsați un mesaj
‎cu numele și numărul dv., ‎dar și cu motivul pentru care m-ați sunat,
‎și vă voi suna când mă voi întoarce acasă.
‎Vă mulțumesc pentru mesajul ‎pe care-l veți lăsa după semnalul sonor,
‎fără să uitați ‎să precizați numărul dv. de telefon
‎și motivul pentru care ați sunat.
‎Mulțumesc. Pe curând!
‎La revedere!
‎Mamă, sunt eu, Jean-Louis.
‎- Alo! Cine e? ‎- Sunt Jean-Louis.
‎- Cine e? ‎- Jean-Louis, fiul tău.
‎Da, știu.
‎- Tocmai îți lăsam un mesaj. ‎- N-am apucat să-l ascult.
‎Nu-i nimic.
‎Îmi pare rău pentru ceea ‎ce s-a întâmplat ieri, cu Michel.
‎Mă așteptam ‎ca revederea noastră să decurgă altfel.
‎Da, și eu. Și așa ne vedem rar. ‎Trebuie să trecem peste asta.
‎Te invit mâine la prânz, la noi acasă.
‎Mâine nu pot. Am programare la dentist. ‎Ca să-mi schimbe implantul.
‎La naiba! Fă altă programare!
‎Nu, nu e posibil.
‎Mâine nu e convenabil pentru mine, ‎dar pot veni duminică.
‎Duminică va fi prea târziu. ‎Nu, am ceva important de vorbit cu tine.
‎- Ceva important? ‎- Da.
‎- Mă îngrijorezi. ‎- Nu.
‎Trebuie să te întreb ceva, ‎dar nu la telefon.
‎Vino mâine la prânz, te rog, la unu.
‎Bine, vin mâine. ‎Dar e cam târziu să luăm prânzul la unu.
‎Atunci, la 12.
‎La 12 și jumătate.
‎- În regulă, la 12 și jumătate. ‎- Bine.
‎Pe mâine, mamă!
‎- Pe mâine! ‎- Te pup!
‎- Da, pa! ‎- Pa!
‎ZIUA A TREIA
‎Alo! Da, mamă.
‎Îți deschid.
‎- Deja a venit. ‎- Da.
‎Nu e rău.
‎Da!
‎Da, am deschis.
‎Nu, nu scoate niciun sunet. ‎Se deschide. Apăs din nou.
‎- Va fi bine. ‎- Da, va fi bine.
‎- Ce mai e acum? ‎- Da!
‎Scuze, la etajul doi.
‎Incredibil!
‎Da, mamă!
‎Îmi cer scuze. Da, nu apăsasem.
‎- Ce enervantă! ‎- Are 82 de ani.
‎Da, tocmai asta e enervant.
‎- Bună, Brigitte! ‎- Bună, mamă!
‎- Mă bucur să te văd. ‎- Ce?
‎Am zis că mă bucur să te văd!
‎Da, și eu.
‎- Intră! ‎- Poftim!
‎Sunt pentru mine?
‎Ce drăguț!
‎Mulțumesc, Brigitte. Înseamnă mult.
‎E ceva mai mic decât al vostru.
‎Nu e o competiție.
‎- În regulă, să-ți iau lucrurile. ‎- Da, te rog!
‎Cu ce ai venit?
‎Autobuzul 52 oprește chiar în față.
‎Asta e bine.
‎Plouă?
‎Nu. Am vrut să-mi protejez...
‎Tocmai am fost la coafor.
‎E păcat, dacă nu plouă.
‎E ca în restaurantele indiene ‎când pun huse de plastic pe scaune.
‎- Mergem în salon? ‎- Da.
‎Nu, nu el.
‎Vreau să-mi cer scuze, dnă Bordier.
‎N-am vrut să vă atac.
‎Regret tot ce s-a întâmplat.
‎- Ascultă... ‎- Bun, s-a încheiat.
‎Trecem la altceva acum. Să ne așezăm!
‎Sunt foarte aproape să clachez.
‎Presiunea de la clinică e uriașă. ‎Și nu mă pot detașa.
‎Să încheiem subiectul!
‎Așază-te, mamă!
‎Toți lucrăm mult prea mult.
‎Vrei ceva de băut?
‎- Da, mulțumesc. ‎- Sangria?
‎- Bine. ‎- În regulă.
‎- O să mă așez lângă tine, mamă. ‎- Da.
‎Vino, dragul meu!
‎Ce planuri ai de ziua națională?
‎Niciunul.
‎- Nu? ‎- Nu.
‎Te uiți la paradă?
‎Da, probabil.
‎Anul acesta, ‎teritoriile de peste mări vor fi vedetele.
‎Am auzit și eu, da.
‎E plăcut să avem ‎teritoriile de peste mări la paradă.
‎Da.
‎Va fi prima dată când un regiment guyanez ‎va coborî pe Champs-Élysées.
‎Da, probabil.
‎Guyana Franceză e frumoasă.
‎- Nu-i așa, Michel? ‎- Da, o ador.
‎Multe păduri, multe...
‎De fapt, au tancuri în Guyana Franceză?
‎Poftim?
‎Crezi că au tancuri în Guyana Franceză, ‎cu atâtea păduri?
‎Nu știu.
‎Dacă există o armată, există și tancuri.
‎- Da, probabil. E posibil. ‎- Trebuie să existe.
‎O armată fără tancuri ‎e ca o armată fără mitraliere.
‎- Dar... ‎- Foarte bine spus.
‎E logic.
‎Michel are dreptate.
‎Elementul de descurajare nu e armata, ‎ci arma.
‎Pentru că...
‎Dacă ai vedea un guyanez pe stradă, ‎n-ar avea de ce să-ți fie teamă.
‎Dar, dacă ai vedea un guyanez cu un tanc...
‎- Da. ‎- Îmi pare rău, dar...
‎- Bineînțeles. ‎- E cu totul altceva.
‎- E un element de descurajare. ‎- Da.
‎Îți amintești de Tiananmen?
‎Poza cu bărbatul care s-a pus ‎în fața tancului? Ce s-a întâmplat cu el?
‎A fost arestat de Serviciile Secrete. ‎Nu-i așa?
‎- L-au mai găsit vreodată? ‎- Am sosit!
‎Dar ce...?
‎E sangria. E o băutură spaniolă.
‎Da, dar de ce sunteți...?
‎De ce suntem...?
‎De ce sunteți dezbrăcați?
‎E Ziua Vecinilor.
‎Care vecini? E o petrecere alături?
‎Nu, e ziua tuturor vecinilor.
‎- E în fiecare an. ‎- Peste tot, în toată Franța.
‎Dar nu se dezbracă nimeni!
‎Sigur că da.
‎- Nu și în clădirea mea. ‎- Evident, locuiești în 15.
‎Aici e un cartier verde.
‎Reciclăm, mâncăm bio și de sezon. ‎Și ne dezbrăcăm pentru ocazii speciale.
‎Vecinii sunt pe drum. ‎Nu-i puteți primi așa!
‎- Vor veni vecinii? ‎- Sigur.
‎- Goi? ‎- Sigur. E Ziua Vecinilor.
‎- Poftim! Brigitte! ‎- Mulțumesc.
‎- Dragul meu! ‎- Mulțumesc.
‎Ei bine, pentru vecini!
‎Pentru vecini!
‎- Eu plec. ‎- De ce?
‎Pentru că n-o să mă dezbrac.
‎Dezbrăcați-vă, o să vă răcoriți puțin.
‎Nu mi-e cald!
‎Mi-a ajuns!
‎- Unde mi-e haina? ‎- Dar, mamă...
‎Așteaptă, Brigitte!
‎Nu poți face asta! Nu poți pleca acum!
‎- Mai bea puțină sangria! ‎- Vreau să plec acum. Bine?
‎- Scuze, n-a fost cu intenție. ‎- Dar...
‎- Dă-mi-o! O pun la înmuiat. ‎- Dă-mi un burete și apă caldă!
‎Să nu pierdem timpul, ‎dacă vrei să scoatem pata.
‎O fac eu. Adu-mi apă și un burete!
‎Trebuie pusă la înmuiat!
‎- Îți spun că mă ocup eu! ‎- Ascultă-mă!
‎Am greșit. ‎Mă simt prost. Vreau să mă revanșez.
‎Dă-mi rochia ca să o pun la înmuiat!
‎Dă-mi drumul, fir-ar să fie!
‎Incredibil! Te-am invitat în casa mea.
‎M-am dat peste cap ca să fii mulțumită, ‎ca să te simți bine cu fiul tău.
‎Fă și tu un efort!
‎Dă-mi drumul!
‎Am spus să-mi dai drumul!
‎La naiba!
‎Ce e comportamentul ăsta? Cine te crezi?
‎Ce se petrece cu ea?
‎Nimic. Vrea să te ajute. ‎Ai încredere în ea. Dă-i rochia ta!
‎Ajunge cu prosteala asta!
‎Dă-i rochia! Va scoate pata.
‎Haide! Va fi bine.
‎Ce faci, mamă?
‎Îmi curăț rochia!
‎- Nu pot să cred ce se întâmplă! ‎- La naiba, am plecat!
‎- Ce faci? ‎- Mă car.
‎Nu, voi rămâne mort!
‎- Ador să fiu așa viu! ‎- Nu-l poți abandona!
‎Nu vom reuși!
‎- Ba da! ‎- Vom reuși!
‎Nu pot face eu poza! ‎N-aș putea trăi cu o așa traumă!
‎- Valérie. ‎- Poftim?
‎Fă-o tu! Ești femeie.
‎E imposibil. La nunta noastră a zis: ‎„Nu vin dacă vine și ea.”
‎Nu mă lăsa în piton, Michel!
‎- Ce? ‎- Nu știi ce e un piton?
‎Începeți să mă enervați rău de tot!
‎- Nu e problema mea! ‎- Sigur că e!
‎Fă-o pentru tine și reușita ta! ‎Nu mai da greș!
‎- Cu ce am dat eu greș? ‎- Cu tot!
‎Ai dat greș cu tot.
‎- Cu admiterea la Medicină. ‎- Cu căsătoria ta.
‎Cu mama mea, ieri. Cu tot.
‎- Cu tot. ‎- Nu mai da greș!
‎Reușește măcar o dată! Nu mai da greș!
‎Ce nebună!
‎E nebună de legat.
‎Familiile sunt complicate.
‎Ce ai spus?
‎Problemele de familie ‎sunt mereu complicate.
‎E nebună de legat.
‎Unde au plecat?
‎Să își anunțe vecinii că vă opuneți ‎să sărbătorim Ziua Vecinilor.
‎Nu mă opun. Doar că nu vreau ‎să mă vadă goală niște necunoscuți.
‎Nu face nimic.
‎Vom lua masa doar noi patru. ‎E bine și așa.
‎Nici nu se pune problema! ‎Am plecat din casa asta de nebuni!
‎E încuiată?
‎- De ce ne-au încuiat? ‎- Nu știu.
‎Ce nebunie!
‎Cred că obișnuința e de vină.
‎Mi s-a întâmplat și mie. ‎Menajera mea a stat încuiată două zile.
‎Ce nebunie!
‎Nicio grijă, se vor întoarce repede.
‎Bun.
‎Cât îi așteptăm, să luăm loc.
‎Haideți!
‎Vreți puțin tabbouleh?
‎Puțină tabbouleh.
‎Puțin tabbouleh.
‎Nu, se spune „puțină tabbouleh”.
‎Așa e.
‎Aveți dreptate.
‎Nu mi-e foame, mersi!
‎Faci poze?
‎Da...
‎- Ce fel? ‎- Poftim?
‎Ce fel de poze?
‎Erotice.
‎Poze îndrăznețe?
‎Exact.
‎Da, femei goale.
‎- În mare parte. ‎- Bineînțeles.
‎E artă. Sunt poze artistice.
‎Poze artistice cu un Polaroid?
‎Da. Poze într-un singur exemplar. ‎Colecționarilor le place asta.
‎În plus, au un aspect vechi. ‎Ca o poză de familie.
‎Nuduri cu aspect de poze de familie?
‎Exact.
‎Expui într-o galerie?
‎- Firește. ‎- Unde?
‎- Poftim? ‎- Unde expui pozele?
‎În Algeria.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Dar... algerienii nu sunt șocați?
‎- Deloc. ‎- Totuși...
‎Sunt foarte religioși. Iar islamismul...
‎Da. De fapt, nu. Vedeți...
‎Sunt două Algerii.
‎Algeria strictă, tradițională, partea ‎de sud a Algeriei, Algeria mullahilor.
‎Dar există și o Algerie a libertății. ‎Algeria...
‎decapotabilelor, ‎a petrecerilor, a afrodiziacelor.
‎- Poftim? ‎- Algeria cluburilor de noapte.
‎Algeria...
‎- Algeria plajelor. ‎- Exact. Algeria care îndrăznește.
‎Totuși, poze erotice...
‎Știți, grația este specifică omului.
‎În special, femeii.
‎Dumneavoastră, de exemplu.
‎Ce anume?
‎Sunteți grațioasă.
‎Da?
‎Sunteți frumoasă.
‎Poftim?
‎Mi-ar plăcea să vă pozez goală.
‎Să încercăm! Dezbrăcați-vă...
‎- Pentru artă. ‎- Nu, nu din nou!
‎N-am pozat pe nimeni ‎împotriva voinței sale.
‎Sunt veterinar, nu paparazzo.
‎Nu mă mai sâcâi!
‎- Pot să vă spun ceva? ‎- Nu.
‎Vreau să mă lași în pace.
‎Lasă-mă în pace, te rog!
‎Aș vrea să vă spun ceva personal.
‎A început când...
‎când eram copil.
‎Aveam nouă sau zece ani.
‎Erați diferită de celelalte mame.
‎Vă visam tot timpul.
‎Mă gândeam atât de mult la dv., ‎încât nu mă atrăgeau fetele de vârsta mea.
‎V-am iubit mereu, Brigitte.
‎Încă vă iubesc.
‎Îmi cer iertare.
‎Mă iertați?
‎Desigur.
‎Vă iubesc, Brigitte. Vreau să vă sărut!
‎Mi-ai putea fi fiu.
‎- Vă doresc! ‎- Taci!
‎Nu, n-am să tac.
‎Tac de 30 de ani.
‎Sunteți liberă?
‎Nu asta e problema.
‎Nu vreți un bărbat?
‎- Nu e asta, dar... ‎- Vreau să te sărut!
‎Nu spune asta!
‎- O să facă sex cu ea? ‎- Nu pe covorul meu berber!
‎Nu are niciun sens.
‎S-a terminat pentru mine.
‎- Te vreau! ‎- Oprește-te, Michel!
‎Oprește-te, Michel!
‎Mă înnebunești!
‎Ia mâinile!
‎- S-o dăm jos... ‎- Te rog!
‎Te rog!
‎- Scoate-ți rochia! ‎- Nu, nu acum.
‎Ba da! Viața e scurtă. Mai ales a ta.
‎Te rog, Michel, oprește-te!
‎Oprește-te!
‎- Nu aici! ‎- Cui îi pasă unde?
‎E totul în regulă?
‎La naiba, muncesc!
‎Lumea muncește!
‎- Scuze! ‎- Niciun „scuze”!
‎A fost o mișcare genială!
‎Calmează-te, Michel!
‎Nu mă calmez!
‎Nu sunt un ratat!
‎Nu, nu ești un ratat.
‎Când fac un lucru bun, ‎cineva îmi pune piedici!
‎Nu sunt un ratat!
‎Poftim!
‎Cine a zis că ești un ratat?
‎- Păi... ‎- Ce se întâmplă?
‎Ce e aici? Ce faci?
‎Încerc să-i fac o poză.
‎Nu-ți face plăcere, mamă?
‎Nu vreau să fac poze nud.
‎De ce nu, dacă sunt bune?
‎- Nu. ‎- Am avea o amintire cu tine.
‎- A încercat să mă violeze. ‎- Dar... Nu.
‎E adevărat?
‎- Glumești? ‎- Ești nebun, ai atacat-o? Ce ți-a făcut?
‎Te-am iertat pentru data trecută, ‎iar tu o ataci din nou? Ești un psihopat!
‎Încetează!
‎- Ești bolnav mintal! ‎- Glumești?
‎Dispari de aici! Du-te! Incredibil!
‎Nu-ți face griji!
‎Nu ești un ratat.
‎N-ar fi trebuit să-ți cer asta.
‎Să nu te mai întorci! Pleacă!
‎Așteaptă în bucătărie!
‎- Dar ce...? ‎- Haide!
‎Ce e asta? Nu ești întreg la cap?
‎L-ai provocat? L-ai întărâtat?
‎Deloc.
‎Da...
‎Îmi pare rău.
‎Prietenul tău e nebun.
‎Trebuie tratat. ‎Nu poți avea musafiri cu acel sălbatic.
‎Voi avea grijă. Îmi cer scuze.
‎- La revedere! ‎- Nu rămâi la prânz?
‎Nu, sunt epuizată.
‎Mi-ar plăcea să rămâi, te rog.
‎Vreau să merg acasă acum!
‎Trebuie să te întreb ceva.
‎Probabil e ceva important. ‎Nu m-ai mai invitat la prânz de 15 ani.
‎Data trecută, te căsătoreai.
‎Care e problema acum?
‎Păi...
‎- Am nevoie... ‎- De ce l-ai invitat iar?
‎Un veterinar.
‎Știu.
‎Ți-a spus sora ta.
‎Ce să-mi spună?
‎- Despre Titi. ‎- Titi? Despre ce vorbești?
‎N-am vrut să-l rănesc. Dar nu cânta deloc.
‎Am citit despre canarii orbi ‎că ar cânta mai bine decât ceilalți,
‎așa că am luat un ac ‎și l-am încălzit pe aragaz.
‎Am vrut să evit o infecție. Săracul de el!
‎Apoi i-am străpuns ochii.
‎S-a auzit un mic „poc”,
‎ca atunci ‎când strivești icrele cu un cuțit.
‎Probabil, am împins prea mult.
‎A început să tremure ‎și a murit în mâna mea.
‎Nu a plecat ca să-și caute familia?
‎Nu.
‎L-ai omorât. L-ai omorât pe Titi.
‎Ca să vezi...
‎Am asta pe conștiință de 40 de ani. ‎De 40 de ani am regrete.
‎Îți cer iertare.
‎Sunt împietrit.
‎Cum ai aflat?
‎Nu am aflat.
‎- Despre ce voiai să vorbim? ‎- Eu...
‎Despre Valentine?
‎- Ce e cu Valentine? ‎- Mi-e tare rușine de ce am făcut.
‎Ce ai făcut?
‎E de neiertat, dar vreau să mă justific.
‎Nu mă simțeam ‎în apele mele la părinții ei.
‎Îți amintești ziua ‎în care ne-au invitat la prânz?
‎Mă simțeam ca la tribunal.
‎Era judecată demnitatea familiei noastre. ‎Voiau să se asigure că le meriți fiica.
‎Casa lor, vesela lor,
‎felul în care vorbeau, ‎manierele lor... totul ne condamna.
‎Dv. ce ziceți?
‎Brigitte?
‎Poftim?
‎Ce ziceți despre Piramida de la Luvru?
‎Piramida...
‎Unde e toaleta?
‎Pe stânga, după ce ieșiți.
‎- Mulțumesc! ‎- Cu plăcere!
‎Nu ai făcut așa ceva!
‎Nu știu ce m-a apucat.
‎Am fost ca posedată.
‎Am regretat imediat, dar era prea târziu.
‎- Ce rușine! ‎- Firește că mi-e rușine.
‎Dar ce voiai să fac?
‎- Nu le puteam spune! ‎- Au ghicit imediat.
‎Valentine m-a părăsit în ziua următoare.
‎Ar fi trebuit să le cer iertare?
‎Da, exact.
‎Îi adoram. Erau oameni minunați, deschiși.
‎- Nu erau snobi. Erau moderni... ‎- Într-un castel?
‎Ce întrebare cretină!
‎- Valérie. ‎- Ajunge! Nu poți înțelege.
‎Eu nu m-am născut în puf, ca tine.
‎Și te-ai răzbunat pentru asta.
‎- Valérie! ‎- Ce?
‎E o prostie! Nu poți condamna ‎oamenii doar pentru că sunt mai bogați.
‎Am zis că regret!
‎În plus, ai profitat. ‎S-ar fi putut căsători cu Valentine.
‎Eu sunt cea care a pierdut.
‎Ce idioată!
‎- Ești nebună? ‎- O fi mama ta, dar tot e o idioată!
‎Alo!
‎Pot să am puțin spațiu ca să reacționez ‎la un lucru care mă privește direct?
‎Te privește, dar mă afectează.
‎- Scuză-mi empatia! ‎- Mă ajută cumva empatia ta?
‎Tu te-ai căcat în pat, ‎iar el strigă la mine!
‎- Ca să vezi... ‎- Ce să văd?
‎Ca să vezi... ‎nu e floare la ureche cu bătrâna.
‎Ai revăzut-o?
‎Pe cine?
‎Pe Valentine? Ai revăzut-o recent?
‎Nu.
‎Atunci, cum ai aflat ce am făcut?
‎Nu știam nimic.
‎Ce voiai să-mi spui atunci?
‎Nu mă simt bine. Vreau niște apă.
‎Sigur, dragul meu.
‎Îmi pare tare rău.
‎Cum te simți?
‎- Vreau să fumez. ‎- Nu e cea mai bună soluție.
‎Nu mai lua decizii în locul meu!
‎Îmi cer scuze, draga mea.
‎Lasă, fumează. ‎Fumează, dacă te liniștește.
‎Cine e femeia asta?
‎Nu mai vreau să o văd, ‎să o aud sau să știu de ea.
‎Trebuie să te întorci acolo. ‎Gândește-te la poză!
‎- Nu, nu pot. ‎- Ba da!
‎- Trebuie! ‎- Am o idee.
‎Îi duci un pahar cu apă.
‎Punem ăsta...
‎Amestecăm cu apă...
‎E un anestezic pentru cai. ‎Ar adormi un cal.
‎Are gust?
‎Nu știu.
‎E în regulă, n-are gust. ‎La dracu'! Sunt prost!
‎La naiba!
‎Și am pus toată fiola.
‎La dracu'!
‎Ce idiot, la naiba!
‎Nu mai e.
‎Mi-e atât de rușine!
‎Te ascult, fiule.
‎Bun.
‎Ești bolnav? Asta e?
‎Pentru că n-aș putea rezista la asta.
‎E anormal să-i faci așa ceva unei mame.
‎Taci, te rog!
‎Trebuie să-ți cer ‎cel mai greu lucru cu putință.
‎E...
‎E legat de nașterea mea.
‎Cum să spun?
‎De originea mea.
‎Dumnezeule!
‎Știi despre dl Gillet.
‎Ce?
‎Viața mea e un blestem.
‎- Sunt blestemată. ‎- Ce e cu dl Gillet?
‎- M-am culcat cu el o singură dată! ‎- Stai așa...
‎Te-ai culcat cu dl Gillet?
‎Firește, ești copilul lui!
‎Dar te iubesc.
‎Și tatăl tău te-a iubit.
‎Ca și când ai fi fost al lui.
‎Desigur, la început, am suferit.
‎Te consideram un bastard.
‎Ne-a fost dificil ‎să te vedem tot timpul prin casă.
‎Mai ales că o iubeam enorm pe sora ta.
‎Ne-a luat ceva timp să te acceptăm.
‎Ai apărut în familia noastră neinvitat.
‎Trebuie să ne înțelegi!
‎De asta nu te luam în brațe.
‎Nu reușeam să te sărut.
‎Nu tu mă dezgustai, ‎ci ticălosul de Gillet.
‎Nemernicul, canalia, jigodia!
‎Scuze, nu trebuia să spun asta. ‎E tatăl tău.
‎Dar omul ăla e un porc!
‎S-a culcat cu mine o dată și a plecat!
‎Îți închipui cât am suferit?
‎Realizezi ‎ce a trebuit să îndur din cauza ta?
‎E ușor să aduci acuzații azi!
‎E ușor să-i judeci pe alții așa!
‎Dar, când ți-ai luat ‎diploma de bacalaureat, jur,
‎jur pe ce am mai sfânt,
‎tatăl tău a spus...
‎În fine, soțul meu a spus:
‎„Îl iubesc pe copilul ăsta.”
‎Îți jur că așa a spus!
‎Și eu te iubesc.
‎Acum, te iubesc ‎aproape la fel de mult ca pe sora ta.
‎Te asigur.
‎Te-am iertat și te iubesc.
‎Dl Gillet?
‎Am știut...
‎Am știut că într-o zi ‎mă vei trage la răspundere.
‎Dar acum...
‎am plătit.
‎Am plătit.
‎O vom lua de la capăt, nu-i așa?
‎Vom construi o relație frumoasă, ‎pe o fundație sănătoasă.
‎Pe un teren stabil.
‎Te voi ruga să nu te miști.
‎De ce?
‎Unele lucruri trebuie făcute cu calm.
‎Bine.
‎Michel!
‎Nu, nu vreau să-l mai văd!
‎Trebuie să fac un lucru neplăcut.
‎Care?
‎Să-ți pozez vaginul.
‎Poftim?
‎Să-ți pozez vaginul!
‎Pentru Algeria?
‎- Nu, pentru mine. N-am de ales. ‎- Valérie, ce l-a apucat?
‎Vrea să trăiască, Brigitte.
‎Sunteți nebuni? V-ați drogat?
‎Taci odată, mamă!
‎Nu!
‎Te răzbuni? Vrei să mă umilești?
‎Asta e? Mă urăști?
‎- Chiloții! ‎- Îmi alunecă!
‎- Dresurile, mai întâi! ‎- Nu are!
‎Are, peste chiloți!
‎Știu și eu ordinea!
‎Ce-a pățit?
‎Brigitte?
‎- Brigitte? ‎- Mamă?
‎Sunteți bine?
‎Nu. Încetează imediat, Brigitte!
‎- Brigitte! Nu sunt de acord cu asta! ‎- Doamnă!
‎Nu-i mai bate inima. Pare a fi murit.
‎- Ești bine? ‎- Nu, mi-e rău.
‎- Ce ai? ‎- Mi se învârte capul.
‎- Am palpitații. ‎- Palpitații?
‎A repornit.
‎- A repornit! ‎- Bate!
‎Dragul meu!
‎A repornit!
‎Am reușit să o resuscităm, la limită.
‎O ducem la spital. ‎Ne puteți urma cu mașina.
‎Nu, voi trece să o văd peste câteva zile. ‎E prea recent.
‎Am nevoie de puțin timp.
‎Chiloții și dresurile ei. Erau pe jos.
‎Da?
‎- Prietenul dv. e bine? ‎- Da, nu vă faceți griji.
‎A exagerat cu sedativele, ‎să treacă peste șoc.
‎- E foarte apropiat de soacra mea. ‎- Bine. O ducem la ambulanță.
‎Crezi că vom reporni și noi?
‎Nu știu.
‎Ți-ar plăcea?
‎Cred că da.
‎Ce-ar fi să facem un copil? ‎Poate că asta ne lipsea.
‎Iartă-mă, dar nu crezi că e cam târziu?
‎Nici vorbă! ‎Mulți bărbați devin tați la vârsta ta.
‎Vreau un copil, ‎dar mă tem să trăiesc cu o mamă.
‎Desigur, e complicat.
‎Mersi că mi-ai fost alături.
‎Dacă s-ar opri din nou, aș face la fel.
‎Jean-Louis!
‎Iubitule!
‎Subtitrarea: Florin Rizea