Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Jeg ved ikke, hvem jeg er.
Ikke kun historien, men hvem, jeg virkelig er.
Den rigtige mig.
Jeg har været tavs i 20 år.
Tyve år!
Jeg gemte mig.
Jeg skulle have støttet ham. Vi skulle have gjort alt sammen som tvillinger.
Vi er enæggede tvillinger. Tætte. Det var så stærkt, at det knækkede os.
Det skilte os ad.
De hemmeligheder, jeg vil have svar på, er i Marcus' hoved.
Langt inde i hans hoved.
Så det virker næsten
skødesløst,
hvad angår det, vi finder, når vi åbner æsken.
Det er Pandoras æske. Åbn den eller ej.
Men...
...vil det hjælpe mig? Muligvis.
Jeg er villig til at tage chancen.
FØRSTE DEL // ALEX
Jeg vågnede,
og jeg husker, at jeg åbnede øjnene og så mig omkring i rummet.
Jeg forsøgte at forstå, hvor jeg var.
Jeg vendte mig mod min tvillingebror,
som jeg straks genkendte.
Alex, det er mig!
Han sad på sengen ved siden af mig.
Det er okay.
Jeg sagde:
"Hej, Marcus."
Det bedste ved at have en tvilling er, at man aldrig er alene.
Det er en fantastisk ting at have,
for uanset hvad der sker i ens liv, så har man sin anden halvdel der.
Jeg vidste ikke, hvad der foregik omkring mig,
men jeg vidste, han var min bror. Jeg kunne stole på ham.
Jeg vendte mig derefter mod en dame,
der var tættere på sengen end de andre,
og hun var ret hysterisk,
fordi jeg var vågnet.
"Ali, du er vågen. Hvordan har du det? Det er mig."
Jeg tænkte, at jeg ikke vidste, hvordan jeg havde det, eller hvem hun var.
Kan du ikke huske mig?
Hun blev ved med at gentage, at jeg måtte kunne huske hende.
Jeg spurgte Marcus: "Hvem er hun?"
Han sagde:
"Hun er vores mor."
Marcus sagde: "Kan du ikke huske, at hun er vores mor?"
"Nej."
Så sagde han: "Ved du, hvem du er?"
Hvad er dit navn?
Jeg begyndte at indse, at jeg ikke vidste noget.
Hvor var jeg?
Hvor boede jeg?
Hvad var der sket?
Jeg kendte ikke mit eget navn.
Alt var væk.
Forestil dig et tomt hul.
Du har mistet alt i dit liv,
og du starter med et blankt lærred.
Tænk, hvor skræmmende det er.
Lægen forklarede, at hans hjelm var røget af,
så da han ramte jorden,
var det med hovedet, ikke med hjelmen.
Og det fik ham til at gå i koma,
og de vidste ikke, hvilken slags hjerneskade, det ville resultere i.
Min mor kom for at hente mig.
Tre eller fire gange, før vi satte os ind i bilen, sagde hun:
"Du kan godt huske mig, ikke?" "Nej, det kan jeg ikke."
Jeg sagde: "Hvor skal vi hen?" "Vi skal hjem.
Jeg kører dig hjem."
Så jeg sidder i en bil med en total fremmed,
og jeg har ingen anelse om, hvor vi er på vej hen,
og jeg får at vide, at det er her, jeg bor.
Der er en lang indkørsel med grusbelægning.
Det var et stort hus, som så ret intimiderende ud.
Han var i en døs. Han vidste ikke, hvor han var.
Han vidste ikke noget.
Han var 18 år gammel,
men havde samme mentale alder som en niårig.
Jeg kan huske, at jeg forklarede, at vi var i køkkenet,
derefter på badeværelset, og til sidst på hans værelse.
Det er din seng til venstre og min til højre.
Jeg får at vide,
at det er mit hjem,
at det er min mor.
Jeg ved det ikke.
Min hjerne var tom.
Alle andre kan huske, at de har været på ferie,
at de faldt af deres cykel for første gang,
deres første kys og forelskelse.
Det er ting, der former den, man er.
Man har brug for de minder.
Men jeg har ingenting.
Det var tydeligt,
at mine forældre ikke vidste, hvordan de skulle forholde sig til mig.
Min far var meget fjern.
Han gav mig aldrig et kram.
Han gav mig hånden og sagde, at han var min far.
Ingen hospitalsbesøg.
Nej.
Aldrig.
Min mor nægtede at acceptere, at jeg havde fået hukommelsestab.
Det var utænkeligt.
At en søn ikke kunne genkende sin mor.
Hun ville ikke tro det.
Forestil dig,
at din søn vågner og ikke ved, hvem du er.
Det ville pine enhver mor.
Det var meget svært for hende.
Jeg er helt alene i huset uden nogen støtte,
bortset fra min bror.
Han forstår. Jeg behøver ikke at forklare ham noget.
Han gør det ikke svært for mig og giver mig, hvad jeg skal bruge.
Hvis han ikke havde vidst, at jeg var hans tvilling,
så ville han have været alene i verden resten af livet.
Han var ikke alene. Han havde mig.
Der var så meget at lære, så han fortalte mig straks de grundlæggende ting.
Det her er køkkenet, tv'et, her er bordet.
Jeg måtte vise ham, hvor hans tøj lå,
hvordan man tog sko på, bandt sine snørebånd og ristede brød.
Han gav mig oplysninger,
og jeg fulgte bare med.
Når der var noget, han ikke vidste, så fortalte jeg ham det.
Vi fortsatte med sværere ting,
som f.eks. hvad er det dog?
De første minutter føltes det underligt, men så indså jeg, at jeg godt kunne.
Jeg kunne cykle.
Det var han ret god til, men han vidste ikke, hvor han var på vej hen,
så vi gik ud af huset, og han var helt blank.
Verden virkede skræmmende.
Men han
gjorde alting lidt nemmere.
Tv var en øjenåbner.
Alle programmerne var nye, selv Tom og Jerry.
Jeg prøver at få så mange oplysninger som muligt,
og jeg forsøger at forstå min familie
og hele dens dynamik.
Der var en perfekt søndagsfrokost-reklame, hvor alle sad om bordet.
Den var for Oxo-bouillon og var fin,
og jeg forestillede mig,
at alle familier var sådan, for jeg så det jo i tv.
OXO MED KYLLING
Jeg indså snart, at mor var min nye verdens centrum.
Hun var en høj kvinde.
Hun var 1,83 høj og havde store hænder og fødder.
Kæmpefødder.
Hun var sjov.
Hun dansede rundt i køkkenet og kom ind i stuen og sagde:
"Der er I jo. Jeg er her, alle sammen."
Hun grinede sådan.
Højere end højt.
Hun arvede et kuld chihuahuaer
og plejede at klæde dem ud.
De havde deres eget tøj. Hatte og frakker, og det var hendes verden.
Før ulykken hadede vi begge hundene.
Vi kaldte dem rotter,
men da Alex kom hjem, kunne han godt lide dem.
Jeg kunne godt lide dem. De var søde, og jeg havde aldrig set en,
og ingen af de andre var interesserede i dem.
Jeg hader dem stadig. De er ækle.
Så jeg voksede op utroligt hurtigt. På kun en måned
gik jeg fra en være en seksårig til at være en ung teenager,
måske 14-15 år med en sådan hast,
at jeg måtte rykke op på et andet niveau,
og så begyndte jeg at stille Marcus mere personlige spørgsmål.
Hvem er jeg egentlig?
Jeg spurgte Marcus om vores barndom.
Han sagde: "Hvilke familieferier tog vi på?"
Jeg svarede: "Vi tog til Frankrig på en strandferie."
"Var det hyggeligt?" "Ja, det var det."
"Vi tog på stranden og spiste is,
og du fik altid en chokoladestang i din."
"Det lyder godt."
Marcus viste mig et foto af os to på ferie,
og det så hyggeligt ud,
drenge, der bygger sandslotte på stranden,
så jeg gik ud fra, at vi gjorde det hvert år.
Han viste mig fotos...
...og jeg lagde to og to sammen.
Han gav mig et foto,
som jeg skabte et minde ud fra
om to glade drenge på en strand.
Det, jeg gjorde,
var, at give ham hans minder og barndom tilbage,
samt svare på spørgsmål lige fra han var en baby,
og indtil han fyldte 18.
Når man ingen hukommelse har, og man får små oplysninger,
så betyder oplysninger om en ferie
en hel masse, for det var alt, jeg havde.
Disse små fragmenter blev det fundament, jeg baserede mit nye jeg på,
og livet virkede godt.
Det liv, som Marcus fortalte mig om og beskrev for mig,
var, at vi var en privilegeret familie som boede uden for London
med helt normale forældre,
der holdt middagsselskaber, og alt var godt.
Han tegnede et idyllisk billede.
At lære husets regler var mere kompliceret.
Vi måtte ikke gå ovenpå. Vi spiste ikke med vores forældre.
Vi fik ikke en nøgle til huset, og fra vi var omkring...
...måske 14,
boede vi i et skur i haven.
Underligt nok kunne vi godt lide at bo i skuret, for det var vores sted.
Ja, det var...
Det var et forvirrende hjem for mig.
Der var nips alle steder.
Hvert skab var fyldt, udhuset var fyldt,
loftet var fyldt og garagen var fyldt.
Der var dele af huset, vi ikke måtte komme i,
hvor vi ikke gik ind uden tilladelse,
særligt på min fars side.
Man gik kun ind på hans kontor, når man blev hidkaldt.
Han var en skræmmende mand, og han var meget temperamentsfuld.
Han råbte meget højt og slog i bordet
i spisestuen. Jeg husker særligt spisebordet.
Vi havde et stort og langt spisebord
i midten af huset, som han bankede løs på.
Og så sendte han os væk.
Marcus indskærpede:
"Bland dig ikke i det. Lad ham gøre sin ting
og vær høflig. Og kald ham hr."
Han spurgte mig tit, hvorfor vi skulle gøre det,
og jeg sagde...
...at det gør familier.
Min bror fortalte mig, at vores forældre
havde en aristokratisk baggrund.
Det var normalt, at vores hus var fyldt med
adelige, hertuginder, fornemme folk,
og at vi levede sådan.
Jeg tænkte aldrig, det var underligt, for alting virkede normalt for mig.
Det var helt normalt at have forældre som vores.
Det var normalt at leve i et skur.
Jeg stillede aldrig spørgsmålstegn ved noget, for hvad er egentlig normalt?
Normalt er det, man kender og det, ens familie er.
Jeg havde min historie.
Jeg fik den fra min bror,
gjorde den til min egen
og tog den med ud i verden.
Efter nogle måneder besluttede Marcus, at jeg skulle møde mine venner.
Så vi tog på pubben.
Det var et stort skridt.
Når man er teenager,
så vil man ikke være anderledes eller skille sig ud, man vil være som dem,
men alle kender dig, og du kender ikke dem.
Det er ret afskrækkende.
Det var for meget.
Folk siger: "Hukommelsestab kan ikke være så slemt."
Det er det.
Jeg har intet at holde fast i.
Intet anker, der kan give mig ro i sindet
udover Marcus.
Så Marcus og jeg konstruerede et system,
hvor jeg kunne møde mennesker,
uden at de indså, at jeg ikke anede, hvem de var.
Vi skulle til middag hos en ven.
Vi stod udenfor døren, og han sagde: "Fortæl mig det igen."
Giv mig navnene igen. Hvordan ser de ud?
Giv mig en lille synopsis om hver af dem.
Det er Dave, det er John og Chris, og når de åbnede døren...
"Hej, godt at se dig." Folk havde ingen anelse.
Alle tænkte: "Alex har det fint.
Han kender alle her og ved, hvad der foregår," men det var løgn.
Jeg gav ham en opdatering udenfor.
Så sagde han: "Du har en kæreste."
"Har jeg en kæreste?"
Hun var sød, og hun bemærkede ikke,
at jeg ikke anede, hvem hun var.
Det var en stående vits, at jeg mistede min mødom til den samme kvinde to gange.
Han blev besat af billederne,
for han blev paranoidt bange for, at han ville få hukommelsestab igen.
Jeg tog billeder af folk, der havde det sjovt.
Billeder af fester, vi tog til, folk, vi mødte, steder, vi besøgte.
Jeg ville indfange hvert øjeblik
af hver måned af hvert år i resten af mit liv.
Alle tager fotos af glade dage
og ekskluderer alt andet.
Det gør vi alle.
Vi tager fotos af bryllupper, men aldrig begravelser.
Far var døende,
han havde kræft...
Bugspytkirtlen.
Han bad os komme ind på kontoret
og undskyldte for sin opførsel og de ting, han havde gjort.
Han spurgte, om vi kunne tilgive ham, før han døde.
Jeg sagde ja.
Alex ville have sagt hvad som helst. Han var en sød dreng med et blidt sind.
Marcus stod der, og sagde:
"Nej, jeg vil ikke tilgive dig,"
og vendte sig om og gik.
Jeg kan huske, at jeg gik ud med ham,
og jeg sagde: "Hvorfor gjorde du det?
Hvorfor ikke opfylde en døende mands sidste ønske?
Han er døden nær, tilgiv ham."
Han sagde: "Nej, hvorfor skulle jeg gøre det?" "Fordi han bad os om det.
Han bad om tilgivelse. Hvorfor kan du ikke give ham den?"
"Nej, det er kompliceret. Det vil jeg ikke."
Nogle få dage senere døde han.
Da far døde, tænkte jeg, at tingene ville ændre sig derhjemme,
for han var tyrannen, han lavede reglerne,
så da jeg var i tyverne, mente jeg,
at vi burde få adgang til huset og nøgler til huset,
at vi kunne spise der, når vi ville. Dukke op, når vi ville.
De regler var væk. Han var død.
Det stod hurtigt klart, at reglerne ikke havde ændret sig.
De blev endnu strengere.
Mor ville ikke give os en nøgle.
Jeg spurgte Marcus, som sagde, jeg ikke skulle bekymre mig om det.
Det gjorde jeg ikke.
Jeg springer fem år frem.
Der lå hun, for foden af trappen, bevidstløs.
Hun havde en hjernesvulst,
som slog hende ihjel.
Det var meget sørgeligt.
Jeg lærte at elske min mor.
Vi fik et tæt forhold.
Hun sagde, at hun ville savne os, og at hun elskede os.
Det var der, hun sov ind.
Jeg græd i ret lang tid.
Ikke Marcus.
Han viste ingen følelser.
Jeg følte...
...ingenting.
Jeg følte ingen skyld over ikke at føle noget.
Jeg var ikke ked af det. Jeg var ikke...
...lettet. Jeg følte ingenting.
Jeg kender min bror ud og ind.
Vi er tvillinger. Vi ved alt om hinanden,
men han håndterede situationen helt anderledes end mig.
Det gik mig på.
Efter begravelsen tog vi tilbage til Duke's Cottage,
gik ind i vores hus med vores nøgle,
og begyndte at rydde ud i det store hus og alle udhusene,
der var fyldt med ting.
Vi begyndte nedenunder med at smide ting ud,
og med mellemrum fandt vi syltetøjsglas
fyldt med 50-pundsedler.
Nogle var syet ind i et gardin.
Jeg begyndte at tænke: "Det er lidt underligt."
Vi gik ud på badeværelserne.
På et af badeværelserne var der et stort klædeskab
fyldt med sexlegetøj.
Marcus og jeg så i det. Jeg var dybt chokeret.
Han viste ingen følelser,
men forsikrede mig om,
at jeg ikke skulle bekymre mig om det og komme videre.
Da vi kom op på loftet,
fandt vi vores barndom der.
Alle vores skolebøger og babytøj
og kassevis af gaver,
som vi havde fået til jul og fødselsdage
af vores gudfædre, tanter og onkler.
Men vi fik ingen julegaver eller fødselsdagsgaver.
Hun beholdt hver og en.
Det gjorde min mor langt mere kompliceret.
Hvem er denne dame? Hvad ved jeg ikke om hende?
Vi begyndte at rydde mors værelse.
Vi var inde bagest i et skab,
og der var bunker af frakker og tøj,
og inde bagved fandt vi en hemmelig dør til et skab inde i skabet.
Den var låst, så vi måtte finde nøglen.
Indeni var der et fotografi
af mig og Marcus,
omkring ti år gamle, og vi er nøgne
med vores hoveder skåret af.
Det var for mærkeligt. Bare for underligt.
Hvad fanden lavede hun
med et nøgenfoto af mig og Marcus med hovederne skåret af?
Jeg var i vildrede.
Jeg... vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Nej.
Rablende skørt.
For rablende skørt.
Pis.
Må jeg få en kop te?
ANDEN DEL // MARCUS
Fra den første dag begyndte jeg at skabe
et andet liv til Alex end det, vi havde haft.
Jeg malede et billede af en normal familie. Vi boede i et dejligt hus.
Vores forældre var søde, anstændige folk.
Intet af det var sandt.
Det var en fantasi, jeg skabte til ham.
Jo længere der gik, desto større blev den.
Da Alex kom hjem fra hospitalet,
vidste han ikke, hvem hans mor var.
Han kendte ikke sit hus, sit soveværelse,
sin kæreste eller at han var i England.
Han vidste ingenting.
Men han kendte mig.
Han vidste, hvem jeg var.
Hvis du kun har et ting i hovedet,
en ting, som du ved med 100% sikkerhed,
som ingen har givet til dig, så bygger du alt op omkring det faktum.
Han var nødt til at stole på mig, for han havde ingen andre.
Uden mig havde han intet.
Da han kom hjem, startede jeg med det grundlæggende.
Hvem er dine forældre, hvor er dit værelse og dine ting.
Sådan gjorde vi det. Et faktum efterfulgt af et andet.
Det var ikke før, jeg havde gjort det i seks måneder, at jeg indså,
at jeg havde kontrol over, hvad han vidste og ikke vidste,
for han godtog alt, hvad jeg fortalte ham.
Så han ville spørge
til vores familieferier.
Sandheden var, at vi ikke tog på familieferier.
Hvis vi tog på ferie, var det med andres familier,
aldrig med vores forældre, men det ville jeg ikke fortælle ham,
fordi det var deprimerende, trist og ikke normalt.
I stedet for at sige: "Vi tog ikke på ferier med vores skodforældre."
Så sagde jeg: "Vi tog tit på familieferier."
Her er et foto af en familieferie i Frankrig.
Min far talte fransk, så det passede perfekt.
"Nå, hvor fint."
Jeg fandt et billede af os på stranden.
Det stillede ham tilfreds.
Han sagde ikke: "Tog vi af sted med mor eller far?"
"Hele familien?"
Han stillede ikke de spørgsmål.
Jeg gav ham ingen detaljer.
Jeg gav ham et foto.
Hans fantasi gjorde resten.
Jeg gav ham et fotoalbum med glade minder,
glade stunder.
Uden alt lortet.
Jeg prøvede på ikke at digte ting. Jeg udelod bare ting.
Var han gået lidt til mig,
var det mislykkedes,
og han ville have opdaget, hvad der foregik.
Men han havde mistet sin hukommelse,
så på intet tidspunkt anfægtede han noget, jeg sagde.
Sagde jeg, vi tog på familieferie, så gjorde vi det.
Basta. Han spurgte ikke igen.
Det gjorde jeg, indtil han var 32 år.
Han stolede blindt på alt, hvad jeg fortalte ham.
Nøglen til det hele var tillid.
Jeg havde ingen grund til ikke at stole på ham.
Så det var sådan, det...
Mange kan ikke tro, det er muligt,
men hvis man stoler blindt på nogen, er det.
Hvorfor tvivle på ham?
I starten var det pærelet, for jeg havde alle svarene.
Men som tiden gik, blev spørgsmålene mere indviklede,
mere direkte,
og så skal man begynde at huske,
hvad man ikke har fortalt, og har fortalt,
så det blev et bevidst valg at...
...lyve.
Han spurgte: "Er vores mor en god mor?"
Jeg sagde: "Ja, vores mor er cool." Så var den potte ude.
Du ville sige: "Det er ikke et rimeligt svar.
Hvad kan jeg bruge 'vores mor er cool til?' Jeg vil have mere.
Hvordan var hun. Elskede hun os?
Var hun en god mor?"
Han stillede ikke den slags spørgsmål.
Han ville bare vide, om mor var cool. "Ja, det var hun."
Fint. Det er gemt i hukommelsen. Videre.
Det er utroligt, jeg ikke bemærkede, at historierne ikke hang sammen.
Tænk, at jeg aldrig sagde til ham:
"Det hænger ikke sammen."
Men selv i tyverne stillede jeg ikke spørgsmålstegn ved det.
Da jeg først var begyndt
ikke at fortælle sandheden...
...klappede fælden.
Det udviklede sig, indtil jeg måtte holde mig til det, jeg havde fortalt ham.
Ellers måtte jeg jo indrømme, at jeg havde opfundet
et liv, der ikke eksisterede.
At lyve for sin bror tærer på en.
Det ændrer den måde, man ser sig selv på.
Jeg løj for min bedste ven, min anden halvdel,
hver eneste dag, og havde en enorm skyldsfølelse,
men at fortælle ham sandheden var tusind gange værre end at lyve.
Der var ingen god løsning.
Jeg måtte vælge mellem de to.
Jeg endte med at vælge
aldrig at fortælle ham sandheden om hans barndom.
Vi tror alle, at vi ville genkende en pædofil, hvis vi så en,
for de går jo rundt med et skilt.
Men sådan er virkeligheden ikke.
Min mor udnyttede os seksuelt,
indtil vi var 12-14.
Hvorfor fortælle det?
Det er noget...
Hvis jeg fortalte dig,
det skete i din barndom, og du ikke vidste det, så ville det ødelægge dit liv.
Hvorfor føle, det er nødvendigt at give en følelsesmæssigt forstyrret 18-årig
oplysninger, som han ikke kan håndtere og ikke behøver at kende til?
Var det ham, der stod i den situation, ville jeg forvente det samme af ham.
Ønske, at han gjorde det samme. Blive vred, hvis han ikke gjorde det.
Det føler jeg meget stærkt.
Nogle siger, sandheden er sandheden,
at han kunne komme i terapi
og håndtere de ting i resten af livet.
Jeg burde ikke spille Gud
eller fjerne de ting, men sådan som jeg føler,
så er det en værre lortefølelse.
Han har ikke den følelse. Han ved ikke, hvordan det føles.
Jeg gav ham uvidenhedens gave.
For mig er det en gave.
Det er en dyrebar ting,
som ethvert menneske ville give til en, de elsker,
noget alle ville gøre.
Jeg havde levet dette liv for Alex
i så mange år,
og gjort de ting, jeg måtte gøre
for at opretholde den historie, jeg havde fortalt.
Når hun havde fødselsdag, gik vi ind i huset og krammede og kyssede.
Jeg ved ikke, hvad hun tænkte.
Jeg har ødelagt drengenes liv, men de synger stadig fødselsdagssang for mig.
Vi lavede en kage og sang
og gjorde alle de ting, man gør som familie.
Alex gjorde, hvad der stod i bøgerne,
hvad de sagde i filmene.
Giv mor et kys, giv damen et kys.
Jeg så med fra sidelinjen.
Smerten inden i mig var ulidelig!
Og ønsket om, at den skulle forsvinde,
var så intens og stærk,
at jeg begyndte at tro på den virkelighed, jeg skabte.
Jeg ville føle, at det aldrig var sket.
Alex mistede hukommelsen ved et uheld,
jeg mistede min frivilligt.
Det var fantastisk. Jeg var fri.
Jeg slap af med det, hun havde gjort mod mig.
Al den smerte, hun forvoldte, al skammen.
Man føler skam. Men føler sig beskidt og brugt.
Det forsvandt.
Jeg havde pludselig en god barndom.
Jeg havde søde forældre.
Jeg blev ikke misbrugt.
Tingene skete heller ikke for mig.
Jeg hjalp ham med ikke at have den barndom,
og jeg hjalp mig selv på samme tid.
Det var magisk.
Hvis jeg lukkede øjnene og fokuserede,
så kom det hele tilbage.
Men på overfladen, til daglig,
levede vi i den samme cirkel.
Det var en bekvemmelighedscirkel,
og det var en nødvendig...
...ond løgn.
Eller hvad man skal kalde den.
Da min mor døde,
og vi havde begravet hende,
var det, som om hele sagaen var slut.
Da Alex fandt billedet, blev han forvirret.
Da jeg fandt billedet, huskede jeg
de skrækkelige ting, jeg havde oplevet.
Det kan ikke være noget andet. Det er ikke et uheld.
Hun snublede ikke med saksen og halshuggede os.
Det var noget makabert og chokerende,
som skulle ned i glasset igen,
for ellers ventede afgrunden.
Billedet ændrede alt for mig.
Jeg gik ud i køkkenet.
Marcus stod der, og jeg sagde:
"Blev vi seksuelt misbrugt eller ej?"
Han vendte sig om og blev bleg.
Han vidste ikke, hvad han skulle gøre. Han holdt en kop te,
som han tabte på gulvet.
I den brøkdel af et sekund fordampede hele cirklen,
og jeg vil aldrig glemme det, for spillet var ude.
Han så på mig, helt stille...
...han nikkede ja, men sagde ikke noget,
og så vendte han ryggen til mig
og gik ud i haven.
Jeg sagde: "Misbrugte mor os?" "Ja, det gjorde hun."
Han lagde en arm om mig og sagde:
"Ja, det er sandt."
Og så græd vi begge to.
Jeg græd i dagevis.
I dagevis.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg... vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg sagde: "Det kan ikke være mor. Du tager fejl."
Vores mor var ikke pædofil.
Sådan var hun ikke.
Hun havde sine særheder, men det var hun ikke.
Så vidt jeg ved, misbrugte min far os aldrig.
Jeg hadede ham, fordi han var så forfærdelig,
men han vidste nok ikke, at mor misbrugte os.
Jeg vil gerne tro, han gjorde, og burde have gjort noget.
Hun havde en evne til næsten at hypnotisere
folk omkring sig, så de gjorde, hvad hun sagde.
Alle syntes, hun var fantastisk,
men det var hun ikke.
Under overfladen var hun et kompliceret,
ondt menneske.
Det var svært at acceptere, hvad mor havde gjort,
men sværere at acceptere, hvad Marcus havde gjort.
At min tvilling havde løjet for mig.
Den eneste person, jeg stolede 100% på,
havde forrådt mig.
Jeg var vred på ham.
Virkelig vred for første gang.
Jeg var vred, fordi vi vidste alt om hinanden
og ikke havde hemmeligheder. Vi gjorde alt sammen,
men alligevel havde han en hemmelighed.
Hvordan kunne han have en hemmelighed? Vi er tvillinger.
Identiske tvillinger. Forbundet.
Hemmeligheder eksisterer ikke
og har ingen plads i vores forhold.
Men her var den.
Jeg var næsten sluppet af med den. Jeg havde fået den ud af hovedet,
men så tog Alex den fra det sted, jeg havde slidt for at anbringe den,
og smed den på bordet. På et sekund. Bare sådan.
Jeg konfronterede ham,
og han sagde, han ikke ville tale om det.
Han sagde, der var seksuelt misbrug, og det var det.
Det var alt, han gav mig.
Han spurgte mig. Jeg sagde ingenting. Han spurgte. Jeg sagde ingenting.
Jeg lukkede af.
Jeg har givet dig en oplysning.
Jeg sagde ja, det er alt, du behøver at vide.
Vi talte aldrig om det.
Jeg kunne ikke klare det. Jeg kunne ikke klare
smerten og kvalerne... Jeg havde ikke redskaberne til at klare det.
Jeg ville synke ned i et hul.
Så det gjorde jeg.
Jeg var alene.
Alene for første gang i mit liv.
Jeg havde mistet min tvilling.
Forbindelsen til hele min eksistens.
Jeg vidste ikke, hvad min mor havde gjort.
Jeg vidste ikke, hvilke dele af mit liv, der var sande og hvilke, der ikke var.
Ingenting.
Det, der gjorde det så svært,
var, at jeg havde opbygget mit liv på det, Marcus havde fortalt mig.
Så jeg havde ikke kun mistet Marcus, jeg havde også mistet mig selv.
Jeg havde genopbygget mit liv i en alder af 18 fra ingenting.
Nu er jeg 32 og tilbage ved ground zero, tilbage til ingenting.
Jeg begynder igen for anden gang.
Hvis der er muligt, og jeg skal genopbygge hele mit liv igen.
Så jeg begyndte med
at forsøge at finde ud af, hvem min mor var,
hvilken slags person, hun var.
Hvordan var dette hemmelige liv?
Det blev næsten en besættelse.
Jeg begyndte at stykke ting sammen.
Jeg fandt avisudklip om min mor, fra hun var ung,
og jeg begyndte at finde oplysninger.
Sammen med de breve, jeg forventede at finde,
fandt jeg lidenskabelige kærlighedsbreve.
Breve fra folk i hæren, oberster,
prominente folk.
Alle forgudede de hende.
Jeg begyndte at indse, at hele
hendes liv drejede sig om sex.
Hun fortryllede dem.
Jeg elskede min mor,
og hun var en del af mit liv.
Det var meget, meget svært
at kombinere de to mødre.
Hende, jeg kendte, og hende, jeg opdagede.
Det var...
...større, end jeg troede.
Jeg var så forvirret.
Hvad er ægte? Hvad er ikke?
Hvad, hvis det hele...
...er en opdigtet historie?
Intet giver mening.
Hvad ellers ved jeg ikke?
Jeg blev så deprimeret
og så forvirret...
...over, hvem jeg var.
Jeg fik selvmordstanker.
Jeg kunne ikke klare dagligdagen.
Det var meget...
...svært...
...at forholde sig til.
En af de ting, der reddede mig, var, at jeg mødte min kone.
Jeg mødte en, der ikke alene kunne favne mig,
men også denne utrolige historie,
og hjælpe mig med at finde sandheden.
Vi blev gift, og vi har to børn.
Marcus er også blevet gift og har også to børn,
og vi er begge kommet videre.
Det måtte ikke påvirke mit liv,
så jeg lagde det i en Pandoras æske
og fortsatte mit lykkelige liv.
Jeg har haft det sjovt og har en fantastisk kone.
Jeg har oplevet mange utrolige ting,
uden at skulle forholde mig til det. Jeg låste det væk.
Det, der gør historien endnu mere mærkelig,
er, at vi gør alting sammen.
Vi har arbejdet sammen i 20 år,
vi har et firma sammen, vi gør alting sammen.
Vi skrev en bog om vores oplevelse.
Men Marcus ville ikke åbne op.
Han ville ikke tale om de ting, jeg ville tale om.
Jeg havde spørgsmål,
og jeg ville have svar,
men han ville ikke give mig dem.
Det har han stadig ikke gjort.
Jeg har ikke talt om, hvad der virkelig skete i 20 år.
Jeg ved, at det, jeg gjorde, var rystende. Jeg skulle have givet ham et kram.
Vi skulle have talt om, hvordan vi skulle håndtere det,
være gået i terapi. Vi skulle hjælpe hinanden, men jeg gjorde det modsatte.
Jeg lod ham i stikken. Han var alene.
Jeg ved ikke, hvordan jeg kunne gøre det mod ham.
Jeg skammer mig over det.
En dag tilgiver han mig, men...
Det er for meget.
For meget.
TREDJE DEL // ALEX & MARCUS
Jeg ved stadig ikke, hvem jeg er.
Nu skal min bror tale.
Så jeg kan finde ud af, hvad der er virkeligt.
Han skal give mig den sidste brik i puslespillet.
Hvad der virkelig skete
i det hus
for alle de år siden.
Lidt tæt på dig.
-Sådan. -Ja, bare lidt.
Det er utroligt, at vi har lavet så meget sammen,
vi har gennemgået så mange forskellige ting,
uden nogensinde at sidde ned
og sige: "Hvad handlede det så om?"
Jeg har aldrig følt behovet.
Jeg har altid følt, at du stolede nok på mig,
og respekterede mig nok til ikke at kende alle detaljerne.
Ja, jeg godtog alt, hvad du sagde hen ad vejen,
men jo mere, jeg finder ud af,
jo mere usædvanligt var det,
at jeg ikke tvivlede på noget som helst.
Prisen for mig
personligt var enorm.
Det var en meget sværere rejse at gennemgå,
end du forestillede dig, eller stoppede op og tænkte over.
Og dit hemmelighedskræmmeri
er noget, jeg har haft det meget svært med,
fordi vi ved alt sammen,
vi er enæggede tvillinger, vi forstår ting sammen,
men vi har den her utrolige
adskillelse af stilhed, hvor jeg desperat stiller spørgsmål,
som du desperat prøver ikke at svare på.
Og jeg føler...
...at når jeg har de svar, kan jeg stoppe min rejse.
Forstår du det? Jeg må stoppe min rejse.
Jeg må holde op med at søge,
og du kan endelig slippe af med det, så vi får begge noget ud af det.
-Faktisk lige meget. -Det ved jeg.
Og du må forstå,
da du kom til mig den dag, jeg aldrig glemmer, hvor du spurgte,
om mor misbrugte os,
og jeg sagde: "Ja." Men intet andet.
Jeg mente, det var nok,
at du kunne komme videre.
Det var det ikke for mig.
Det ene øjeblik
kostede mig dyrt.
Det var også svært for mig,
for ved at give det til dig, måtte jeg give det tilbage til mig,
som jeg havde brugt år på at slippe af med.
Jeg havde begravet og begravet det.
Stilhed, stilhed, stilhed.
Ja, med det lod mig leve frit,
ligesom du levede frit.
Fri for børnemisbrug.
Da jeg tog det væk fra dig, tog jeg det væk fra mig.
Forstår du ikke det?
Stilheden var for min skyld.
For min skyld.
Hvis jeg gav det til dig, gav jeg det til mig,
og jeg var ikke klar til at bryde stilheden.
Stilhed er en løgn.
Jeg har løjet for mig selv
i 20 år om, at jeg blev misbrugt.
Det er min forsvarsmekanisme.
Det er en løgn. At forblive tavs er en løgn
og at fortælle dig, hvad du ville vide,
er, at bryde tavsheden.
-Enhver detalje? -Hvad som helst.
Alt udover: "Ja, min mor misbrugte os."
Du stillede et spørgsmål, og jeg svarede.
Alt andet blev fejet af bordet.
Jeg kunne ikke klare det mere.
Kan du ikke forstå det?
Nej, jeg forstod det ikke.
-Det var grunden. -Jeg forstod det ikke.
Det var derfor.
Jeg kunne ikke gøre det.
Jeg var en kryster.
En total kryster.
Til at give dig noget,
noget som helst.
Jeg har søgt efter det i 20 år. Drevet mig selv til vanvid.
Brugt timevis på at tale med folk og finde små bidder af information.
-Det styrede mit liv. -Hvorfor kunne du ikke slippe det?
-Hvorfor kunne du ikke godtage det? -Nej. Jeg kunne ikke slippe det.
-Forstår du, jeg ikke kunne give dig det? -Ja.
Jeg forstår det godt.
Jeg gjorde mine ting i stilhed
og prøvede at finde det, og du gav mig intet med din stilhed.
-Jeg havde intet valg. -Det fortsatte.
Jeg havde intet valg.
Vi er 54 år.
54 år, for fanden.
Vi har den her samtale nu. Vi skulle have haft den, da vi var 20.
Sikket forbandet spild af 30 år!
Ærligt talt.
Men vi er her nu.
Ja, vi er.
Jeg...
Jeg har ikke styrke til at fortælle dig, hvad der virkelig skete.
Men jeg har talt om det foran kameraet,
så måske skal du se det.
Det vil give dig alt, hvad du vil vide.
Er det okay, at jeg ser det?
Jeg er ikke glad for det, men det føles
-nødvendigt. -Ja.
Det er nødvendigt. Vi er kommet til enden af løgnen.
Se det.
Jeg kan ikke gøre det foran dig.
Jeg går og lader dig se det.
Så er vi færdige.
-Okay? -Er du klar til det?
Ja.
Du gør mig bange nu, men...
Jeg forstår ikke, hvorfor du må se det. Jeg forstår det stadig ikke.
Så vi kan blive fuldt forbundet igen.
-Ja, okay. -Løgnen må stoppe.
Mit liv skal være virkeligt.
Mit liv er ikke virkeligt, men det, du gav mig.
Mit liv er, hvad du ville have.
Mit liv er blevet dikteret af dig.
Jeg har brug for noget. Jeg må eje det.
-Okay. -Okay?
Jeg har aldrig fortalt en sjæl,
hvad der skete.
Jeg fortalte dårlig nok mig selv det.
Så du beder mig om at give dig noget,
som jeg aldrig har givet til nogen.
Okay.
Vi gør det bare for at give hende fingeren.
Min mor tog os ind på sit værelse.
Hun tog os op i sengen.
Hun fik os til at røre ved hinanden. Hun fik os til at lege med hinanden.
Hun rørte ved os. Hun masturberede os.
Hun gjorde ting, som ingen mor burde gøre ved deres barn.
Så gik hun videre.
Hun gjorde det ikke kun for sin egen skyld.
Hun sendte os rundt til sine venner.
Hun kørte os til sine venners huse,
spiste middag, fik et glas vin og efterlod os der.
Aldrig sammen, altid alene.
Så ville en mærkelig mand, som jeg aldrig havde mødt,
tage mig ind i sin seng, røre ved mig,
voldtage og misbruge mig.
For sin nydelse.
Om morgenen ville min mor komme og hente mig
og køre mig hjem.
Hun sagde ingenting.
Hvad gjorde jeg i bilen? Jeg var stille.
Altid stille.
Så ville det ske igen og igen.
Så ville hun tage Alex med.
Jeg lå i min seng på mit værelse.
Alex var der ikke, min tvilling.
Han skulle sove hos en ven.
Det var noget, der var normalt i vores liv.
Noget, vi voksede op med.
Vi accepterer det.
Børn accepterer det.
Børn vil acceptere alt, fordi de elsker deres forældre,
og de tror, at det, deres forældre gør, hører med til deres opvækst.
Vi har ikke evnen
til at føle, at vi ved, det er forkert, og...
...selv nu, alle de år senere,
tænker jeg:
"Du kan rende mig, mor.
Hvorfor fanden tror du, at du kunne gøre det ved mig?"
Men hun er væk. Hun døde. Hun slap af sted med det,
og jeg kan ikke sige det til hende.
Det fortryder jeg.
Det fortryder jeg bittert.
Men nu siger jeg det.
Jeg fortæller jer det.
Jeg har aldrig mødt jer. Jeg ved ikke, hvem I er.
Men I ved, hvem min mor er.
At det, hun har gjort, er forkert.
Og det er meget stærkt. Det har jeg brug for.
Det har vi alle.
Jeg vidste noget af det. Gættede noget af det, tænkte på det.
Men forstod ikke alvoren.
At det var så stort.
Hvordan slap vi helskindede ud af det hus?
Skal jeg fortælle dig det?
Vi er her nu. Vi gør det aldrig igen.
Den sidste gang, jeg blev...
...sendt rundt, hvis man kan kalde det det.
Mor kørte mig til London.
Hun spiste middag med en fyr, en kunstner.
En berømt kunstner.
Vi spiste middag.
Hun gik,
og jeg blev i huset,
og så kom han ind... på værelset, hvor der var en masse malerier,
og der var en himmelseng, og han begyndte at røre ved mig.
Jeg var 14 år gammel,
og da han rørte ved mine kønsdele...
Jeg satte mig op og sagde: "Nej.
Jeg kan ikke lide det her."
Jeg skubbede ham væk,
og han blev aggressiv, men jeg slap ud af huset.
-Jeg tog hjem. -Hvordan kom du hjem?
Hvordan gjorde du det?
Jeg tog metroen.
Jeg havde ingen penge, men sprang på metroen, som man kunne dengang.
Jeg tog toget uden at have nogle penge. Og så gik jeg hjem.
Jeg bankede på ruden, og du lukkede mig ind.
Jeg lagde mig i sengen og faldt i søvn.
-Næste dag fortsatte vi... -Hvad sagde mor?
Vidste hun ikke, at du var i huset?
Ingenting. Vi spiste morgenmad. Hun virkede overrasket over, jeg var der.
Jeg så på hende. Og hun så på mig.
Det skete aldrig igen.
-Det var det. -Uden at sige noget.
Uden at sige noget.
Pis.
Hun gjorde det aldrig mod dig igen.
Du forlod aldrig huset igen.
Det var slut.
Sådan stoppede det.
Nu ved du alt.
Du ved alt.
Det havde jeg brug for.
Det havde jeg.
Ja.
Ikke flere løgne.
Ikke mere tavshed Ikke flere hemmeligheder.
Og jeg har fået dig tilbage.
Jeg kan ikke gengælde det, han har gjort.
Der er ingen ord, jeg kan sige.
Det ved han godt.
Og det er nok.
Det er slut.
Endelig.
Vi kan komme videre.
Tekster af: Charlotte Reeve