Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„Lagărul principal de la Auschwitz
era ca un mic oraș,
cu propriile bârfe și conversații.
Exista o cantină.
Exista un cinema.
Exista un club de sport, unde eram și eu membru.
Era plăcut și distractiv,
exact ca într-un mic oraș.
Situația specială de la Auschwitz
a dus la formarea de prietenii la care încă mai spun și astăzi
că îmi place să privesc înapoi cu bucurie.
Eram convinși de viziunea noastră asupra lumii,
că fusesem trădați de întreaga lume
și că exista o mare conspirație a evreilor împotriva noastră.”
„Dar, în cazul copiilor,
vă dăduserăți probabil seama că nu vă făcuseră nimic.”
„Copiii
nu sunt inamicul în acest moment.
Inamicul este sângele lor.”
Fostul gardian al faimosului lagăr de concentrare de la Auschwitz
a fost pus sub acuzare în Germania.
Oskar Gröning este acuzat de complicitate la omor în peste 300.000 de cazuri.
Gröning are 93 de ani.
AUSCHWITZ, POLONIA
Copiii mei au crescut știind că familia noastră are un secret.
O povară.
Mă întrebau de ce nu au bunici,
mătuși, unchi…
Dacă mă gândesc la experiența mea din Holocaust,
cele câteva minute de pe peronul de la Auschwitz
sunt momentele definitorii ale vieții mele.
Încearcă să-ți imaginezi
că mâine vine cineva și-ți spune
că trebuie să-ți părăsești casa...
Că părinții îți sunt luați de lângă tine
și nu știi dacă sau când îi vei mai vedea.
Și...
până la urmă, totul se termină și supraviețuiești.
Apoi afli că ai rămas singur.
Nu mai ai părinți.
Nu mai ai familie.
Se termină oare vreodată?
Am auzit de Oskar Gröning prima dată când Thomas Walther,
care era fost judecător și avocat în Germania,
a venit la mine și mi-a spus
că ar vrea să discutăm
despre experiența mea la Auschwitz
în legătură cu un proces în care era acuzat Oskar Gröning.
Mi-am zis: „Ce treabă am eu cu omul ăsta?”
Sigur nu l-am cunoscut.
M-am gândit foarte mult.
Trebuia mai întâi să răspund la întrebarea
dacă un bătrân de 94 de ani,
care a comis aceste fapte îngrozitoare cu 70 de ani în urmă,
este încă vinovat.
Am auzit prima dată de Oskar Gröning de la Thomas.
A încercat să mă convingă să vin în Germania să depun mărturie.
Prima mea reacție a fost:
„În Germania? Sub nicio formă.”
De ce m-aș duce să retrăiesc toate amintirile
și toate sentimentele îngrozitoare
de când eram o sclavă de 16 ani?
Dar Thomas a insistat.
A zis: „Nu e vorba doar despre Oskar Gröning, despre tine și despre trecut,
ci și despre a stabili un precedent pentru viitor.”
Gröning e foarte bătrân,
dar la Auschwitz nimeni nu era prea bătrân pentru a fi ucis.
Dacă participi la omor când ai 20 de ani,
atunci poți fi urmărit penal la 50 de ani
sau chiar la 90.
De multă vreme simt
că, în calitate de supraviețuitor, am responsabilitatea
de a mă asigura că Holocaustul, acest episod îngrozitor, nu va fi uitat.
Acest proces e un moment definitoriu
în istoria Holocaustului.
Atâția naziști care au comis crime au rămas nepedepsiți după război.
Dar Thomas mi-a spus că nu e vorba doar despre mine și despre trecut,
ci despre stabilirea unui precedent pentru viitor.
Așa că am hotărât că trebuie să fiu martor la proces.
GERMANIA
Lüneburg este un oraș mic din nordul Germaniei.
Ocazional, ai parte de omoruri și ai parte de procesele zilnice,
dar un proces de o asemenea amploare...
nu avusese niciodată loc la Lüneburg
și nici în vreun alt oraș din Germania.
Procesul a avut loc la Lüneburg fiindcă acolo locuiește Gröning.
Conform legislației germane,
ești judecat de instanța din comunitatea în care locuiești.
Instanța s-a mutat în centrul comunitar, unde încăpeau destui oameni,
unde era loc pentru toți reclamanții,
toți avocații și toți jurnaliștii,
și existau destule locuri pentru public,
fiindcă era de așteptat să vină publicul
să asiste la proces.
Trebuie să plătească pentru faptele lor.
Știau cu toții.
Pentru crimele pe care le-au comis,
pentru ceea ce le-au făcut evreilor,
trebuie să fie pedepsiți.
Simplii pioni sunt pedepsiți, iar capii sunt lăsați să scape.
Așa se întâmplă.
Să condamni o persoană de 93 de ani
nu are niciun sens.
Cred că a trăit cu teama de a fi prins
în ultimii 50 de ani,
teama că, până la urmă, va fi descoperit.
A fost mai mult sau mai puțin forțat. Era un simplu membru al regimului.
Și tații noștri ce erau?
Nimeni nu mai vorbește despre asta. Și ei erau tot membri.
Pe urmă, ar trebui trași la răspundere mulți judecători în vârstă.
Milioane au strigat „Heil!”
Și se zice că nimeni nu știa nimic.
Când eram copil,
nimeni nu vorbea despre război în jurul meu.
La școală n-am auzit niciun cuvânt despre război.
A trebuit să aflu pe la 16 sau 17 ani,
de prin filme și cărți,
că a avut loc un război care a fost pornit de țara mea.
Unora le place să vorbească despre război,
dar doar despre cum au suferit în timpul războiului
sau despre ce eroi au fost ei în timpul războiului.
Nimeni nu vorbea despre victime.
Era greu de înțeles pentru noi
că aveam atâția criminali la noi în țară,
cu milioanele,
și nimeni nu ne-a explicat ce s-a întâmplat cu adevărat.
Părinții mei au susținut amândoi nazismul.
Mama doar și-a urmat soțul.
Tatăl meu a fost nazist de la început.
A murit la 53 de ani. S-a sinucis.
Era încă legat de vechiul sistem, cel de pe vremea naziștilor.
Există vechii fasciștii și noii fasciști, cei din ziua de azi.
O organizație care a ajutat în procesul lui Gröning
este Organizația Anti-Fascistă.
Precum spune și numele, luptă împotriva fascismului.
S-a întâmplat acum 70 de ani în țara noastră
și se întâmplă și azi.
Au fost ceva probleme provocate de susținătorii extremei drepte.
Avocatul Thomas Walther
ne-a cerut, cu șase săptămâni înainte de începerea procesului lui Gröning,
să ne pregătim
și să facem niște bannere
pentru a ține persoanele care neagă existența Holocaustului departe
de supraviețuitori și de rudele acestora.
Și e gata textul?
Da, e gata.
Sunt persoane care fac bannere chiar acum.
Eu sunt anti-fascistă.
Întrebarea e: „În ce fel de societate vreau să trăiesc?”
Există mult rasism în Germania
și multe case sunt incendiate
fiindcă indivizi rasiști sau fasciști
se mobilizează împotriva refugiaților,
iar mulți oameni sunt omorâți.
Dacă ne cunoaștem propria istorie,
nu se poate întâmpla nimic rău.
Așa că acum trebuie să acționăm.
Unul dintre ultimele procese ale Holocaustului
a început azi în Germania.
Conform unei noi teorii a dreptului,
angajații lagărelor de exterminare pot fi considerați responsabili pentru Holocaust
chiar dacă nu au omorât ei înșiși pe cineva.
Acuzatul admite că a fost la Auschwitz,
dar spune că nu a ucis pe nimeni.
A luat doar banii victimelor.
Instanța va decide acum dacă așa-numitul „contabil de Auschwitz”
este vinovat și de complicitate la omor.
În prima zi, au venit 11 persoane care neagă Holocaustul.
Au strigat tare și chiar au împărțit niște pliante.
Prietenii noștri au ridicat bannerul
ca să arate că supraviețuitorilor li se va face dreptate.
E foarte dificil pentru supraviețuitori
să stea la coadă două ore.
Mai ales când se confruntă cu fasciști
ca dna Haverbeck și dl Wulff.
La Auschwitz n-au avut loc gazări.
Auschwitz nu a fost lagăr de exterminare.
Iar ordinele comandantului, ordinele Reichului…
Conversația a luat sfârșit.
V-am spus mai devreme că ați putea fi pusă sub acuzare.
Da, dar...
Nu contează.
Vi se va deschide un dosar și veți forțată să plecați.
M-am săturat! Merg la o procedură publică.
Și v-am spus, vă rog să nu ne incriminați vorbind cu noi.
Vreau să merg la proces!
Supraviețuitorii și rudele acestora beneficiază mereu de protecție
împotriva susținătorilor extremei drepte.
Asta a fost important pentru noi
și foarte important pentru ei.
Prima zi a fost o nebunie.
A fost uimitor.
Toată lumea, peste tot în Europa, în toate marile orașe.
Am început să fim asaltați de camere de televiziune
și de jurnaliști care voiau să afle
cum ne situăm față de această problemă.
E un mare merit, chiar și după 70 de ani,
să-l aduci în fața justiției.
Nimeni n-ar trebui să scape nepedepsit pentru crime împotriva umanității,
împotriva evreilor.
Un supraviețuitor de la Auschwitz...
aflat într-o instanță din Germania,
înconjurat de judecători germani
și avocați germani...
este tratat cu respect.
Asta a fost, în sine,
o experiență interesantă pentru mine.
Pe vremea aceea, eram bună prietenă cu Rainer Höss,
iar Rainer Höss e un militant de seamă împotriva neonaziștilor.
Sunt nepotul lui Rudolf Höss,
comandantul lagărului de concentrare de la Auschwitz.
El este răspunzător
pentru între 1,1 și 1,3 milioane de oameni uciși la Auschwitz.
Ura este o armă puternică.
Așa a fost în al Doilea Război Mondial și așa este și azi.
Procesul lui Gröning
e important pentru tinerii noștri.
În trecut, am auzit doar vocile supraviețuitorilor,
ale victimelor,
dar nimeni nu i-a ascultat pe cei care au comis crime.
Coborâți.
Nu încep fără mine.
Oskar, ce aștepți de la proces?
Un verdict de nevinovăție. Nu știu.
Ești nevinovat? Ce crezi?
Domnule Gröning, nu declara nimic.
Stăteam într-o parte a sălii de judecată când, din direcția opusă,
a apărut un bătrân fragil, care mergea cu un cadru.
M-a trecut un fior când l-am văzut pe omul ăsta.
Întreaga experiență
a fost una suprarealistă.
E singurul mod în care o pot descrie.
Am simțit compasiune pentru el.
Arăta ca un bătrânel demn de milă.
Dar totul s-a schimbat în momentul în care s-a așezat…
s-a uitat în jur
și și-a pus brațele așa.
Și m-am gândit: „Ești același nazist,
același individ
care credea că voi sunteți zei și noi suntem viermi.
În continuare.”
Toată compasiunea mea a dispărut în acel moment.
Procesul a ținut prima pagină a ziarelor
fiindcă Oskar Gröning a fost unul dintre puținii,
poate chiar primul acuzat de la Auschwitz
care a spus că va vorbi în fața instanței.
A povestit ce s-a întâmplat cu adevărat,
experiența lui din timpul perioadei petrecute la Auschwitz.
Majoritatea spun niște minciuni
despre ce au făcut în acel timp,
dar dl Gröning a spus ce s-a întâmplat.
A spus adevărul despre acea perioadă,
iar asta a fost ceva special.
Evreii soseau cu cantități uluitoare de obiecte de valoare și bani.
Practic, a recunoscut că aduna bunuri.
Strângea bagajele oamenilor care erau aduși la Auschwitz.
Căuta prin bagaje după obiecte de valoare.
A fost unul puținii criminali naziști
care au admis în instanță că oamenilor li s-au furat bunurile
și că nimeni nu se aștepta să le fie date înapoi.
În consecință, toți cei care lucrau acolo
știau că acești oameni urmau să moară.
V-ați gândit vreodată cui aparțineau toate aceste bunuri?
JUDECĂTOR FRANZ KOMPISCH
Aparțineau statului. Evreii renunțaseră la ele.
Aveau un motiv ca să facă asta?
Da. Nu mai aveau nevoie de ele.
Cred că este un simbol,
iar simbolurile sunt adesea atacate pe nedrept.
Dacă am fi trăit într-o epocă
în care adevărații criminali ar fi fost pedepsiți în mod real,
probabil n-ar fi ajuns nimeni la el,
atât de jos ar fi fost pe listă.
Problema reală este ce a făcut Germania
nu doar în timpul războiului,
ci și ce a făcut după război.
Iar ce a făcut după război este rușinos.
Uite. A nu se îndoi.
Uite ce am aici.
Asta cu „a nu se îndoi” e corespondență de la fani.
Aici e o poză pe care trebuie să mă semnez.
Vrea să mă semnez pe poze.
Poza asta e o raritate.
Am stat pe Cartierul general.
Și asta e tot o raritate.
Am ajuns pe țărm, la debarcarea din Normandia.
Eram membru în armata generalului Patton.
I-am urmărit pe nemți când se retrăgeau prin Franța,
până în Germania.
Iar între timp, am fost numit anchetator al crimelor de război.
Cred că am fost primul anchetator de crime de război din armata americană.
Problema cu care m-am confruntat
în calitate de procuror-șef la Nürnberg
era ce să cer?
Erau 3.000 de oameni
care ieșeau zilnic și ucideau cu sânge rece
mii de oameni,
inclusiv copii, împușcați unul câte unul.
Și am simțit... că eu...
nu puteam face dreptate
milionului de oameni care fuseseră uciși.
Dar dacă aș putea fundamenta o lege
care să protejeze umanitatea în viitor,
asta ar da mai mult sens acestui proces
decât orice aș face cu o mână de ucigași.
Acest document, pe care nu l-am mai văzut poate din 1948,
este o listă a inculpaților
de la procesul Einsatzgruppen din Nürnberg.
Pregătisem o listă cu numele inculpaților,
cu funcțiile pe care le aveau,
de exemplu, Ohlendorf, Comandant al Einsatzgruppen D,
care a ucis 90.000.
C.O. EG D 90 000 UCIȘI
Toți au pledat nevinovat.
Nimeni n-a venit să zică că ar fi făcut ceva.
Nu, nici pomeneală.
Au spus: „Era necesar să facem asta ca să executăm ordinele lui Hitler,
era război.
Ce-ați fi vrut să facem?”
Am avut 22 de inculpați, selectați de mine
dintre 3.000 de criminali în masă care au ucis peste un milion de oameni.
Și o puteam dovedi.
Aveam toate documentele lor ultrasecrete.
Faptele erau clare.
Am vrut oameni din vârful ierarhiei,
pe cei care au plănuit...
pe cei care aveau funcții înalte, cu responsabilitate.
Misiunea lor precisă
era să-i ucidă cu sânge rece
pe toți bărbații, femeile și copiii evrei
care le ieșeau în cale.
Știam că selectând 22 de inculpați dintre 3.000 de oameni
era o eșantionare limitată
dintr-un motiv ridicol, anume că erau doar 22 de locuri în boxa acuzaților.
Am căutat să facem dreptate? Bineînțeles că nu.
Altfel am judeca naziști și-n ziua de azi.
Am încercat să facem doar o declarație de principiu.
Principiul este: „Nu face asta.”
E o crimă împotriva umanității.
Nu mai face asta.
Dacă insiști să o faci,
te vom prindem dacă ești conducător
și te vom închide ca să nu mai faci asta
și ca să-i descurajăm pe alții de la a o face.
Când a deschis procesul, președintele completului de judecată, Michael Musmanno,
a zis: „Suntem gata să ascultăm rechizitoriul.”
Iar eu am spus:
„Scopul nostru nu e răzbunarea...
și nici pedeapsa justă.
Cerem acestui tribunal
să afirme, prin legea penală internațională,
dreptul omului
de a trăi în pace și demnitate,
indiferent de rasă sau religie.
Cazul de față
e o pledoarie a umanității în fața legii.”
Pentru că, de fapt,
asta încercam să realizez.
PROCESELE DE LA NÜRNBERG
Procesul de la Nürnberg a marcat
începutul dreptului penal internațional așa cum există azi.
Între criminalii naziști judecați la Nürnberg
s-au numărat Hermann Goering...
Rudolf Hess...
și mulți alții.
Dar procesele în sine nu au fost bine primite de publicul din Germania.
Au fost percepute ca dreptate a învingătorului.
PROTESTE REFERITOARE LA NÜRNBERG
Nimeni nu vrea să stea și să se gândească la propriile fărădelegi.
Preferă să le lase în urmă.
Într-un fel, e ceva legitim.
Vorbim despre o țară care a fost distrusă.
Devine o chestiune de a o reconstrui pas cu pas.
Oamenii nu-și doresc
să vorbească despre crimele comise de ei, despre vinovăție,
despre cum acestea au devastat Europa.
DOUĂZECI ȘI UNU DE CONDUCĂTORI NAZIȘTI GĂSIȚI VINOVAȚI
La Tribunalul din Nürnberg,
cel mai important proces din istorie se apropie de sfârșit.
Majoritatea inculpaților au fost condamnați.
Câțiva au fost achitați.
Câțiva au fost condamnați la moarte
și au fost executați.
Guvernul nou format al Germaniei
a făcut un lobby intens pentru oprirea proceselor
și pentru eliberarea persoanelor condamnate la Nürnberg,
chiar și a celor condamnate la moarte.
Și majoritatea au fost eliberate.
După al Doilea Război Mondial, sistemul de justiție german
n-a eșuat în urmărirea penală a criminalilor de război naziști,
ci a ales în mod deliberat să nu îi urmărească penal,
fiindcă mulți dintre judecători erau criminali de război naziști.
Există dovezi că un procent ridicat dintre judecătorii germani,
mai ales judecătorii din Germania de Vest
dintre 1945 și 1967,
erau naziști.
Nu spun foști naziști,
spun naziști, persoane care simpatizau cu naziștii.
Ministerul de Justiție era format în proporție de 99% din foști naziști.
Ei sunt cei care creează și definesc noul sistem juridic.
Se judecau pe ei înșiși.
Evident, asta a condus la nedreptăți teribile.
PROCESUL EINSATZKOMMANDO, ULM, 1958 10 INCULPAȚI
SENTINȚE ÎNTRE 3-15 ANI
PROCESUL TREBLINKA, 1964 11 INCULPAȚI
4 SENTINȚE DE CONDAMNARE PE VIAȚĂ 3 ELIBERAȚI ÎNAINTE DE TERMEN
PROCESUL SOBIBOR, 1964 12 INCULPAȚI
6 ACHITĂRI
PROCESUL AUSCHWITZ, FRANKFURT, 1965 22 DE INCULPAȚI
16 ELIBERAȚI DIN ÎNCHISOARE ÎN CINCI ANI
A DAT DRUMUL LA ZIKLON B ÎN CAMERELE DE GAZARE
ELIBERAT DUPĂ TREI ANI DE ÎNCHISOARE
A PARTICIPAT LA EXECUȚII PRIN ÎMPUȘCARE, GAZĂRI ȘI TORTURĂ
ELIBERAT DUPĂ TREI ANI DE ÎNCHISOARE
ÎNSĂRCINAT CU SUBSTANȚELE CHIMICE FOLOSITE LA EXTERMINARE
ELIBERAT DUPĂ TREI ANI DE ÎNCHISOARE
Rezultatul e unul teribil.
Nu a existat aproape nicio condamnare.
Lipsea voința politică necesară.
Marea majoritate a germanilor
consideră aceste procese drept cathartice
pentru că dezvăluie ororile petrecute în locuri precum Auschwitz-ul.
Găsesc câțiva țapi ispășitori,
iar restul par niște oameni nevinovați,
care oricum nu meritau să fie pedepsiți,
fiindcă nu prezentau niciun pericol în afara lagărelor de concentrare.
De aceea consider că aceste procese au consecințe dezastruoase.
Aproape orice țară
are momente dificile în istoria sa...
de care încearcă să dea seamă.
Asta e încă adevărat și în Statele Unite,
aș spune, în ceea ce privește sclavia și consecințele acesteia.
Și în mod cert era adevărat în Germania,
în legătură cu genocidul nazist și crimele împotriva umanității.
Imaginați-vă o populație din care un procent semnificativ
de tați, frați și fii…
au luat parte la aceste crime.
Iar în deceniile ce au urmat,
bunicuți din toată Germania făcuseră asta.
Era foarte dificil pentru publicul german
să accepte ideea unei puneri sub acuzare în masă.
Și nici procurorii nu cred că erau prea plini de entuziasm.
Aș spune că în 1945
existau vreo 800.000 de membri ai SS-ului,
cam asta era situația.
Din 1947 până în prezent, nemții
au anchetat peste 100.000 de persoane.
Dintre ele, au fost trimise în judecată aproximativ 6.200 de persoane.
Dintre acestea, au fost condamnate pentru omor 124 de persoane.
O sută douăzeci și patru de condamnări pe viață din peste 6.000 de inculpați.
Încă mai am coșmaruri
legate de fotografia celebră cu un soldat german
care împușcă o mamă și pe copilul ei,
coșmaruri în care acest om trăiește o viață lungă și împlinită
și moare înconjurat de nepoți și strănepoți,
gândindu-se că a fost un om minunat.
Aceasta este moștenirea Holocaustului în Germania,
nu câteva procese împotriva crimelor de război.
Cred că acum
judecătorii și procurorii
vor să îndrepte greșelile din trecut,
din anii ’60 și ’70.
Înțelegerea și acceptarea trecutului
pot avea loc și pe alte căi.
E greu de zis la ce folosește
pedepsirea cuiva
pentru crime comise cu 70 de ani în urmă.
Următoarea întrebare pe care trebuie să ne-o punem,
având în vedere momentul procesului,
este: „Dacă pedepsești un om de 93 de ani
pentru ceva ce a făcut la 23 de ani,
mai pedepsești aceeași persoană care a comis crima?”
Tot ceea ce
îl califica drept criminal s-a schimbat.
A crescut într-o familie naționalistă,
a absorbit ideologia nazistă
în adolescență și în tinerețe,
apoi s-a înscris în Tineretul Hitlerist și a intrat voluntar în SS.
Așa că, într-un fel, pedepsim pe cineva
pentru faptele unei persoane diferite, cu o personalitate diferită,
cu caracteristici diferite.
E, într-adevăr, prea puțin și prea târziu. Asta trebuia să se-ntâmple de multă vreme.
Ce ridicol este
că se întâmplă acum, când acești oameni au peste 90 de ani.
Bună ziua.
Voi împlini 98 de ani.
Dacă aș fi comis o faptă ilegală, m-aș fi așteptat să merg la închisoare.
Dacă comiți o faptă ilegală care nu are termen de prescripție,
cum se întâmplă în cazul crimelor împotriva umanității,
intri la pușcărie.
Nu te poți apăra invocând vârsta,
iar ei trebuie să știe că criminalii
vor fi urmăriți oricât timp este necesar
pentru a-i aduce în fața acelei justiții care e posibilă în circumstanțele date.
Cum a fost posibil
să locuiască în orașul său natal 70 de ani
și nimeni să nu facă nimic?
Totul are loc acum pentru că acum a devenit fezabil.
Acum 40, 50 de ani
era departe de a fi fezabil.
Vreme de mulți ani, sistemul judiciar din Germania
a folosit un cadru juridic greșit
în abordarea crimelor Holocaustului.
Trebuia să dovedești că suspectul
a comis o anumită infracțiune împotriva unei anumite persoane
și că a făcut-o
fiind motivat de ură rasială.
Vă puteți imagina că asta nu e ușor de dovedit.
Dacă nu puteai dovedi că o anumită persoană
a participat în mod direct la uciderea cuiva,
atunci nu puteai obține o condamnare.
Acesta a fost unul dintre motivele pentru care foarte mulți gardieni,
care ne-am fi dorit să fie condamnați,
nu au putut fi condamnați,
pentru că nemții n-au reușit să creeze un limbaj juridic adecvat,
o teorie adecvată care să permită condamnarea acestor gardieni.
Procesul lui Demjanjuk a schimbat lucrurile radical.
În urma cazului Demjanjuk,
procurorii din Germania
au schimbat regulile jocului.
Dacă n-ar fi existat cazul Demjanjuk, n-ar fi putut exista cazul Gröning.
John Demjanjuk, pe numele său anterior Ivan Demjanjuk,
a emigrat în SUA prin 1950,
pretinzând că este refugiat.
CARTE DE IDENTITATE
Pe formularul de cerere a vizei americane,
acesta a scris că avusese reședința,
începând de prin anii '30 și până în 1943,
la „Sobibor, Polonia.”
Sobibor e un cuvânt care ar trebui să facă să se înfioare
pe oricine de pe această planetă.
POLONIA
În mod normal, ne gândim că au existat
șase lagăre de exterminare naziste,
adică locuri care au fost create exclusiv în scopul de a omorî oameni.
Acestea ar fi Majdanek, Sobibor, Chelmno,
Belzec, Treblinka și Auschwitz-Birkenau.
Din păcate, cei care se ocupau de cererile de viză
pentru Statele Unite în 1950
nu auziseră de Sobibor,
așa că acest cuvânt nu le spunea nimic.
Așa că Demjanjuk a obținut viza.
A lucrat ca mecanic la Ford.
A reușit să ducă o viață respectabilă, tipică vestului mijlociu al Statelor Unite
până pe la mijlocul anilor ’70.
Procurorii americani și-au dat seama
că mințise pe formularul pentru viza de imigrare,
iar acest lucru a dus la deschiderea unei anchete care s-a transformat
în cel mai lung și mai întortocheat proces penal
care a avut legătură cu Holocaustul.
Când americanii au început să-l ancheteze pe Demjanjuk,
au descoperit un act de identitate de-al lui Demjanjuk
emis de către SS,
care arăta că acesta fusese repartizat
la lagărul de exterminare Sobibor.
Dar când americanii au început să interogheze
diverși supraviețuitori ai lagărelor de exterminare,
au descoperit că mai mulți supraviețuitori
îl identificau pe Demjanjuk
nu drept gardian la Sobibor,
ci drept gardian la Treblinka.
TREBLINKA
John Demjanjuk e judecat la Ierusalim,
fiind acuzat că a fost acel gardian la lagărul de concentrare nazist
cunoscut drept „Ivan cel Groaznic”.
Dosarul e numit simplu „Dosarul penal 373,
Statul Israel împotriva lui Ivan Demjanjuk.”
Ultimul condamnat în Israel pentru crime de război a fost Adolph Eichmann,
cel care a aplicat „Soluția finală” a Germaniei naziste.
PROCESUL LUI EICHMANN
După 25 de ani, un alt individ pleacă din aceeași celulă a închisorii Ayalon,
pentru a călători 80 de km până la o instanță din Ierusalim,
riscând aceeași soartă, execuția prin spânzurare.
Bună ziua tuturor. Eu nu sunt „Ivan cel Groaznic”.
John Demjanjuk este pasibil de pedeapsa cu moartea.
Cum vă simțiți azi?
Bine, mulțumesc!
Mă simt bine tot timpul.
„M-ar fi aruncat de viu într-o groapă plină de sânge.”
Nu ai fost acolo.
Am fost acolo. Întrebați-l.
Să vă spună el.
Să vă spună ce mi-ar fi făcut.”
Domnule Rosenberg...
vă rog să luați loc.
Publicul este rugat să stea jos.
John Demjanjuk a continuat să încerce să convingă instanța
că nu el e „Ivan cel Groaznic”,
ofițerul SS care a ajutat la uciderea a 850.000 de evrei polonezi.
„Sunt nevinovat.”
„Pentru infracțiunile menționate anterior, instanța îl condamnă
la pedeapsa cu moartea, în conformitate cu prevederile Secțiunii 1
a legii privind nazismul și colaboratorii săi.”
Nu sunt „Ivan cel Groaznic”. Sunt un om bun!
După ce a fost condamnat la moarte,
a urmat o fază prelungită de judecare a apelului,
care a coincis întâmplător cu destrămarea Uniunii Sovietice.
Domnule Gorbaciov... dărâmați acest zid!
După căderea fostei Uniuni Sovietice,
au fost deschise arhivele acesteia.
S-a descoperit că, de fapt,
israelienii judecaseră o altă persoană.
Că Demjanjuk nu era „Ivan cel Groaznic” de la Treblinka.
„Ivan cel Groaznic” fusese, de fapt, un alt ucrainean,
pe numele său Ivan Marchenko.
Asta a arătat limitele inerente ale structurării acestor procese
în jurul mărturiilor supraviețuitorilor.
Pentru că supraviețuitorii erau siguri
că Demjanjuk era fostul lor torționar,
dar se înșelau.
CURTEA SUPREMĂ ISRAELIANĂ 29 IULIE, 1993
Mi-e dor de soția mea.
Mi-e dor de familia mea.
Mi-e dor de nepoții mei.
Vreau să merg acasă.
Ca urmare a acestei erori de identificare,
Demjanjuk a fost achitat.
Această eroare de identificare arătase
și că nu era complet nevinovat.
În SUA, Demjanjuk a lucrat la o linie de asamblare a mașinilor
la Compania Ford.
Cred că, dacă l-ai fi întrebat pe Demjanjuk la vremea respectivă
cu ce se ocupa,
ar fi răspuns: „Fac mașini.”
Deși făcea, probabil, o operațiune minoră,
strângea un șurub sau așa ceva,
și nu a construit niciodată de unul singur o mașină.
Dar cu asta se ocupa. Acolo se construiau mașini.
La Auschwitz, la Sobibor...
personalul SS se ocupa
cu uciderea oamenilor nevinovați.
Nu se ocupau cu nimic altceva.
Astăzi o instanță federală din Cleveland
i-a retras cetățenia americană lui John Demjanjuk,
constatând că a lucrat pentru naziști în al Doilea Război Mondial,
ca gardian la lagărul de exterminare de la Sobibor.
Eforturile noastre au fost inspirate de curajul supraviețuitorilor,
care, povestindu-ne experiențele de coșmar avute cu peste jumătate de secol în urmă,
au fost dispuși să-și redeschidă răni psihologice nevindecate complet niciodată.
Ceea ce puțini oameni știu este
că, după zece ani de procese
împotriva lui Demjanjuk în Statele Unite,
când am reușit să facem instanța să-i revoce cetățenia
și să dispună deportarea,
am mers la guvernul german și am cerut ca Germania să-l primească.
Iar Germania a spus nu...
la fel cum Germania și alte țări europene
au procedat adesea în cazurile noastre.
E extrem de frustrant.
I-am întâlnit apoi pe Thomas Walther și Kirsten Goetze
și ne-am gândit cum să facem
ca Demjanjuk să fie condamnat în Germania.
A fost foarte importantă legătura
cu Biroul pentru investigații speciale al SUA,
cu Eli Rosenbaum din Washington.
Mi-a spus adesea
că nu înțelege de ce noi, în Germania,
nu-i judecăm pe acești gardieni
care aveau grijă să nu scape nimeni dintr-un loc unde urmau să fie uciși.
Acele lagăre au existat pentru a se putea săvârși în ele crime împotriva umanității,
persecuții.
I-am dat acest exemplu.
I-am spus: „Uite, Thomas,
stăm la mine în birou.
Dacă decizi să mă alergi prin birou
cu un cuțit, ca să mă omori
și ai un grup de oameni în fața biroului care țin ușa închisă
pentru ca eu să nu pot scăpa,
în aceste circumstanțe,
atât tu, cât și grupul tău
veți fi găsiți vinovați, în țara mea,
de omor deosebit de grav.”
Și i-am spus: „Nu pot să cred că legea e diferită în Germania.”
Aceste lagăre n-au avut nicio altă rațiune de a exista în afara uciderii oamenilor.
Nu există nicio îndoială
că această persoană e responsabilă
și că a făcut parte din întregul proces de ucidere.
Gardienii din lagăre de exterminare precum Auschwitz-Birkenau și Sobibor
știau ce se întâmpla acolo
și au avut grijă ca victimele să nu scape.
Până la urmă, Thomas și Kristen au făcut cercetarea juridică necesară,
au constatat că există jurisprudență relevantă
și au deschis cazul Demjanjuk.
14 APRILIE FILMARE DE LA CASA FAMILIEI DEMJANJUK
Aceasta este
o zi minunată pentru justiție.
Faptul că această persoană,
care a fost un participant activ
la uciderea în masă a 29.000 de evrei
în lagărul de la Sobibor,
va fi în sfârșit judecată pentru aceste crime,
este extrem de important.
Suntem foarte mulțumiți
și credem că autoritățile americane și cele germane
merită să fie lăudate
pentru perseverența dovedită în acest caz.
DEPARTAMENTUL DE JUSTIȚIE AL SUA FILMARE DIN TIMPUL SUPRAVEGHERII
CU O SĂPTĂMÂNĂ ÎN URMĂ
Subiectul. Sunt pe partea greșită a mașinii.
- Merge. - Da.
Poate părea ceva inocent,
un om în vârstă care merge și vorbește,
dar acel om este John Demjanjuk,
presupus gardian de lagăr de exterminare nazist
care pretinde că e prea bătrân și prea bolnav
pentru a fi deportat în Europa ca să fie judecat.
Procurorii federali au prezentat aceste filmări
Curții federale de apel a SUA.
Au fost făcute cu câteva zile înainte de a fi arestat.
9 MAI 2009 MÜNCHEN, GERMANIA
Un lucru pe care Demjanjuk l-a încercat la München
a fost acela de a crea impresia
că este incompetent.
A jucat teatru într-un mod mai degrabă dramatic,
încercând să convingă pe toată lumea
că e în pragul morții.
În primul rând, problema e că Demjanjuk
a jucat teatru azi
și o să facă tot posibilul
pentru a crea impresia
că e inapt pentru proces.
Dacă vedeți filmări de la procesul lui Demjanjuk,
arată ca un zombie,
ca și cum habar n-are ce se întâmplă.
Ceea ce oamenii nu știu
e că zilnic, atunci când procesul lua sfârșit,
se ridica și se plimba, glumea cu oamenii.
E un șiretlic comun în cazuri cu naziști,
că invocau impedimente de ordin medical
sau de sănătate mintală
pentru a nu se continua procesul.
ADJUNCTUL LUI ADOLF HITLER
Unele curți s-au lăsat păcălite, altele nu.
AMNEZIA MEA ERA FALSĂ, RECUNOAȘTE HESS
Însă este un truc foarte comun.
Zic mereu că, dacă s-ar da un Oscar
pentru interpretare criminalilor de război naziști,
Demjanjuk l-ar fi câștigat în 2010.
Știm că, de fapt, era destul de sănătos
și a supraviețuit cu succes procesului.
Printr-un verdict dat după decenii de așteptare,
o curte germană a constatat că John Demjanjuk, în vârstă de 91 de ani,
este vinovat de complicitate la omorârea
a peste 28.000 de evrei în Polonia aflată sub ocupație germană.
John Demjanjuk e un țap ispășitor
pentru germani.
El trebuie să plătească pentru toate greșelile făcute de aceștia în trecut
și asta nu este dreptate.
Ce era foarte important în legătură cu procesul din Germania
este că, într-un fel, era exact opusul
procesului „Ivan cel Groaznic”.
Procesul „Ivan cel Groaznic” s-a concentrat asupra răului reprezentat
de un gardian plin de cruzime.
Procesul de la München a fost primul proces în care s-a spus:
„Nu ne interesează dacă ești sau nu crud.
Fișa postului tău descria, de fapt,
facilitarea unui act de exterminare.
Și pentru asta, instanța te va găsi vinovat.”
Ești complice la omor pentru că, prin definiție,
asta a fost fișa postului tău.
Demjanjuk a murit anul următor în Germania,
în timp ce se judeca recursul cazului său.
Precedentul prin care instanța stabilea
că cineva care a fost gardian la un lagăr de exterminare
este complice la omorurile săvârșite în acel loc
i-a inspirat pe procurorii din Germania
să-i aducă și pe alți gardieni în fața justiției.
Procurorii din Germania redeschid sute de anchete
privind foști naziști.
De ce a durat atât de mult ca acești oameni să fie judecați?
Condamnarea lui Demjanjuk este unică și are o semnificație aparte.
În esență, instanța din München a afirmat în luna mai
că, dacă ai fost gardian SS la un lagăr de exterminare,
ești în mod automat complice la omor.
Asta a dat dinamism procurorilor germani.
Acum întrebarea era câți dintre acești oameni mai trăiau?
GERMANIA
BIROUL CENTRAL PENTRU ANCHETAREA CRIMELOR NAȚIONAL-SOCIALISTE
După verdictul din cazul Demjanjuk, Biroul central de aici
a început să se uite la toate cele șase lagăre de exterminare.
DIRECTOR
Am pus laolaltă piesele acestui puzzle
pentru a crea o imagine
despre cine a fost implicat în omoruri.
Aici, chiar aici.
Germania compensează pentru inacțiunea din trecut așa cum poate.
Nu mai sunt multe alegeri în privința criminalilor de război naziști.
Mulți dintre ei au murit.
Au murit și mulți supraviețuitori.
Nu e ca și cum guvernul german poate alege
dintr-un număr mare de persoane implicate.
La începutul anilor '80, am primit o informație de la Simon Wiesenthal.
Dl Wiesenthal mi-a zis că exista un nazist
numit Haralds Puntulis care trăia acum în Canada,
dar nu se știa exact unde este.
Puntulis participase la masacrarea
a peste 5.000 de evrei și romi
într-un sat din Letonia.
Nu a fost greu să-l găsim.
L-am găsit...
lucra ca grădinar în Willowdale,
unde ironia face că trăiesc mulți evrei.
Înainte ca autoritățile să acționeze
și înainte publicării articolul prin care îl deconspiram, Puntulis a murit.
Există o grabă reală de a găsi pe cineva, pe oricine.
Precum vă puteți imagina,
toți sunt extraordinar de bătrâni.
GARDIAN NAZIST, AUSCHWITZ, BERGEN-BELSEN A OMORÂT ÎN BĂTAIE PRIZONIERI
Foarte puțini dintre ei sunt apți pentru proces.
Există sentimentul că acum,
înainte să fie prea târziu,
trebuie să facem tot ce putem
pentru a-i judeca pe toți naziștii rămași.
FOȘTI NAZIȘTI ANCHETAȚI
Pe măsură ce lunga listă a celor
suspectați de a fi criminali de război naziști se micșora,
s-a ajuns la un contabil de la Auschwitz.
A ajuns în centrul atenției
în urma unui interviu acordat BBC-ului,
în care a recunoscut și a detaliat
crimele care erau comise la Auschwitz.
GARDIAN
Ați făcut parte din cea mai mare mașinărie de ucis din istorie.
Ați lucrat acolo.
Ați contribuit personal la uciderea a peste un milion de oameni.
Nu credeți că ar fi trebuit să fiți judecat?
Nu, nu cred.
FOST MEMBRU AL GARNIZOANEI SS DE LA AUSCHWITZ
Întrebarea dumneavoastră sugerează
că simplul fapt de a face parte dintr-un grup de oameni
care trăia într-o garnizoană în care au fost omorâți evrei
e suficient pentru a fi criminal.
A fost complice.
A știut bine ce făcea.
Dar ce nu a știut
a fost că interviul de la BBC
va fi scânteia care va porni ancheta.
Pentru că pe atunci, înainte de procesul lui Demjanjuk,
gardienii nu erau considerați complici.
A trăit liniștit decenii întregi
într-un orășel de lângă Lüneburg.
L-au găsit pe Gröning și l-au ridicat.
Nu.
Carlotta mi-a pregătit prânzul.
O lăsăm să pună masa când e gata mâncarea.
Bine.
- Bună, Benji. - Mănânci?
- Bună dimineața. - Bună, Benji.
Există multe procese remarcabile care au loc acum.
Bătrâni care au scăpat de justiție mulți ani...
Nu contează prea mult
dacă vor fi închiși sau nu.
Însă contează la nivel principial.
Ar trebui să știe că nu pot scăpa nepedepsiți,
că îi vom urmări indiferent unde vor fi,
oricât ar dura,
și le vom cere să-și explice acțiunile.
Dacă știi că a fost gardian într-un lagăr
în care au fost omorâți tatăl tău, mama ta, bunicul tău,
nu ar trebui să ai mai multă considerație pentru victime
decât pentru autorul crimelor?
Argumentul nostru în acest caz
e că faptele dlui Gröning de la Auschwitz
nu constituie sprijin pentru uciderea oamenilor
care au fost transportați la Auschwitz în acea perioadă.
Bineînțeles, a susținut sistemul, dar nu și uciderea acestora.
Mulți membri SS din Germania
au declarat în cadrul proceselor:
„Nu eu i-am ucis, au fost uciși de o mașinărie.”
Poziția lui de subordonat era clară.
Nu era un ofițer de rang înalt.
Nu era în poziția de a da ordine.
Întrebarea este: „Cine e responsabil?”
Gröning era doar o rotiță din sistem,
dar sistemul nu ar fi funcționat
fără această rotiță.
Nu este necesar să fi ucis personal.
Nu există vreo dovadă că Hitler
ar fi ucis personal pe cineva la Auschwitz sau că ar fi ucis vreun evreu.
Toată lumea care știa ce se întâmplă la Auschwitz
e vinovată din punct de vedere moral și legal.
Bucătarul e mai puțin vinovat decât persoana
care a eliberat gazul în camera de gazare.
Contabilul mai puțin decât gardianul,
dar și acesta a făcut anumite alegeri
pentru care este răspunzător.
Gröning n-a fost un simplu contabil,
el e cunoscut drept „contabilul de la Auschwitz”.
Termenul „contabilul de la Auschwitz” creează o impresie înșelătoare,
sugerând că acesta ar fi stat ascuns
într-o mică baracă, făcând socoteli.
El a venit la Auschwitz în calitate de contabil.
Dar nu s-a ocupat doar de contabilitate.
A trebuit să vegheze asupra sistemului.
Și a fost văzut pe peronul de sosire.
Acesta este peronul care face parte din imaginația colectivă,
din filme precum Lista lui Schindler.
Acesta este momentul când membrii SS triază oamenii,
spunând: „Aceste persoane urmează să fie exterminate imediat.
Iar acest mic grup de persoane
se alătură populației lagărului.”
Dacă ne uităm la Auschwitz,
întrebarea e de ce n-au fost judecați mai mulți gardieni?
Lagărul de la Auschwitz era unul hibrid.
Era parțial lagăr de muncă forțată,
parțial lagăr de exterminare.
Dacă acești gardieni ar fi avut legătură doar cu munca forțată,
atunci nu s-ar fi putut ști cu siguranță
că au fost implicați în ucideri
iar dacă nu știi că au fost implicați în ucideri,
nu-i puteai urmări penal, conform legislației germane.
În cazul lui Gröning,
știm că acesta
a fost mult timp la Auschwitz.
A stat acolo doi ani.
Dar dacă te uiți la rechizitoriu,
acesta are în vedere doar o perioadă de trei luni.
În acele trei luni
au sosit trenurile
cu sute de mii de evrei din Ungaria.
În acest caz,
infracțiunea este „Acțiunea maghiară”.
Între 16 mai și 11 iulie,
au fost omorâți 300.000 de evrei.
Dacă putem dovedi că Gröning a petrecut
chiar și o singură zi din această perioadă pe peron,
atunci e vinovat de această infracțiune.
În „Acțiunea maghiară”, martorii soseau într-o anumită zi, la o anumită oră.
E important ca martorii să vorbească despre ce s-a întâmplat cu familiile lor,
să vorbească despre tristețea pe care o simt,
despre pierderea suferită.
Bill, mâine trebuie să depui mărturie.
Vorbește rar, dar cursiv
și nu te gândi la fețele judecătorilor.
E ceva special.
Pentru mine, e ceva important de natură emoțională.
Cei care se ocupă de justiția penală
au comis multe erori,
erori foarte grave.
Eu invit sistemul de justiție german
să se îmbunătățească.
A venit timpul să depunem mărturie la proces.
Am coborât în fața președintelui completului de judecată.
Thomas Walther stătea lângă mine.
Judecătorul m-a rugat să povestesc
ce s-a întâmplat când am ajuns la Auschwitz-Birkenau.
Trenul s-a oprit.
După o vreme, s-au deschis brusc ușile.
Toată lumea afară.
Ieșiți din vagoane!
Lăsați-vă bagajele acolo. Le luați mai târziu.
Era plin de oameni care alergau de colo-colo,
unii îmbrăcați în pijamale cu dungi, precum și mulți soldați cu puști.
Câini care se zbăteau în lesă
și lătrau la noi.
Oamenii ieșeau din vagoane,
mii de oameni,
copii care plângeau,
mame care îi țineau...
Au început să țipe: „Bărbații și băieții pe o coloană.
Cinci pe rând. Repede!”
L-am prins pe tata de mână și am rămas pe loc.
Mama, surorile mele, mătușile mele
și bunica erau în cealaltă coloană, împreună cu celelalte femei.
Se auzeau țipete și strigăte.
Oamenii erau...
traumatizați, speriați.
Unul dintre naziști a strigat în germană: „Gemeni.”
Biata mea mamă a ezitat și a întrebat: „Asta e de bine?”
Iar nazistul a dat din cap: „Da.”
Atunci a zis da.
În acel moment, a venit alt nazist,
a tras-o pe mama în dreapta,
pe noi, în stânga...
Noi plângeam, ea plângea.
N-am înțeles...
că era ultima oară când ne vedeam.
Mama și frații mei,
bunicii mei și mătușile mele.
Li s-a spus să meargă la stânga.
Știu că au fost duși la camera de gazare a Crematoriului II.
Tatăl meu, unchiul meu și cu mine am fost selectați pentru muncă forțată.
Am fost înregistrați,
ni s-au luat hainele,
am fost rași în cap.
Dimineața următoare ni s-a tatuat un număr
și am primit uniforme cu dungi.
Și am fost înrolat la muncă forțată pentru Reichul german.
Mengele a folosit 1.500 de perechi de gemeni
în diferite experimente.
Iei o pereche de gemeni, îl injectezi pe unul dintre ei cu o boală,
iar când moare, îl omori și pe celălalt.
În felul ăsta vezi cum acționează boala.
După una dintre aceste injecții,
mi s-a făcut foarte rău, am făcut febră foarte mare.
Dimineața următoare,
a venit Mengele, împreună cu alți patru doctori.
S-a uitat la evoluția febrei,
apoi a râs sarcastic și a spus:
„Păcat.
E atât de tânără. Mai are doar două săptămâni de trăit.”
Dar, după două săptămâni, febra a cedat și am supraviețuit.
Mi s-a dat drumul și m-am alăturat sorei mele
și celorlalți gemeni.
EVA ȘI MIRIAM - 1945
În timp ce mă uitam împrejur,
încercând să-mi dau seama ce văd,
mi-am dat brusc seama
că eram singură și că mama era cu câteva rânduri mai în față.
Am început să alerg prin mulțime, ca să o ajung din urmă.
Am fost oprită brusc.
În fața mea era o pușcă...
și un tânăr soldat german a zis: „Nein.”
Pe acolo, la dreapta.
Am zis: „Nu, mama e acolo.
Vreau să merg cu ea.”
El a ținut ferm pușca și a spus: „Nu.
Tu mergi acolo.”
Atunci am strigat după mama
și ea s-a întors...
și nu știu la ce mă așteptam eu,
însă ea doar s-a uitat la mine,
nu a scos niciun cuvânt,
apoi s-a întors și a continuat să meargă.
Și nu am mai văzut-o niciodată.
A fost, cred, cel mai greu lucru...
care mi s-a întâmplat vreodată.
Chiar și-acum mi-e greu să vorbesc despre asta,
iar mai mult de jumătate de secol nu am putut deloc să o fac.
Ce s-a întâmplat cu mama și cu sora mea?
Nu știu.
Dar nu le-am mai revăzut și nu mi-am luat rămas-bun de la ele.
Pur și simplu au dispărut din viața mea în acel moment.
MEMORIALUL VICTIMELOR HOLOCAUSTULUI AUSCHWITZ, POLONIA
Aici sus.
Aici e tatăl meu.
Glied, Alexander, 1899,
Petrovac, Iugoslavia.
Ucis în Kaufering, Germania.
Aici e sora mea. Glied, Aniko, 1936.
Subotica, Iugoslavia.
Ucisă la Auschwitz, Polonia.
Aici e mama mea.
Glied, Miriam, 1907, Jaszkarajeno, Ungaria.
Ucisă la Auschwitz, Polonia.
Vai, Doamne!
Toți acești Glied îmi sunt
rude... unchii și mătușile mele.
Mi s-a spus că se scăpa de toți oamenii care nu puteau să muncească.
Ce credeați despre oamenii de care „se scăpa”?
Evreii erau considerați dușmanii Germaniei.
Trebuiau exterminați.
Era parte a războiului.
A vorbit despre întreaga situație
de parcă ar fi zis: „Era un gândac pe jos,
pe care l-am strivit sub picior.”
Să vezi fețele supraviețuitorilor
după ce a vorbit Gröning...
A fost o situație îngrozitoare
când a spus anumite povești legate de munca sa,
precum cea a geamantanului care plângea.
În noiembrie 1942, prima oară când eram pe peron,
a avut loc un incident șocant.
O mamă evreică tocmai sosise și își ascunsese copilul in geamantan.
Copilul începuse să plângă.
Un caporal SS a deschis geamantanul,
a luat copilul de picioare și l-a izbit
de ușa unui camion...
...și plânsul a încetat.
Și a spus „plânsul a încetat.”
Asta a fost...
Aproape că am murit auzind.
Nu mi-a venit să cred.
A spus: „Asta n-a fost în regulă."
Mai târziu, l-au întrebat:
„Tu ce-ai fi făcut?”
„Poate l-aș fi împușcat.”
Asta ar fi fost în regulă pentru el.
Accept faptul că fuseseră spălați pe creier,
dar vine o vreme când, oricât ai fi de spălat pe creier,
dacă vezi un copil apucat și zdrobit de o ușă...
mai poți să spui: „E bine? E în regulă? E ceva acceptabil?”
Nu poți accepta așa ceva.
Tocmai dădea această informație
de bunăvoie, adică...
A fost întrebat: „Avea vreun evreu șansa de a scăpa cu viață din acest loc?”
A răspuns: „În niciun caz.”
Asta m-a afectat profund.
Așa că...
Era adult.
Era responsabil pentru acțiunile sale.
Nu toți membrii din Tineretul Hitlerist
au sfârșit prin a intra în SS.
Nu toți cei intrați în SS
au sfârșit gardieni la Auschwitz,
conducând oamenii la moarte.
În ceea ce privește respectarea ordinelor,
se spune adesea: „A trebuit să particip la aceste crime
pentru că, dacă n-aș fi făcut-o,
nemții m-ar fi executat sau m-ar fi trimis într-un lagăr de exterminare.”
Una dintre cele mai remarcabile statistici
rezultate care urmare a Holocaustului
se referă la numărul de ofițeri SS
și chiar de ofițeri superiori germani
care au îndurat consecințe serioase, care le-au pus viața în pericol,
pentru că au ales să nu participe.
Cifra este exact zero.
Nu s-a descoperit niciun caz
confirmat în care cineva care a refuzat să urmeze ordine criminale
să fi fost pedepsit sever, cu atât mai puțin executat.
A trebuit să respecte ordine
dar, în adâncul conștiinței, sigur știa
că nu poate fi legal să ucizi
bebeluși, copii, bătrâni...
să ucizi oameni care aveau vârsta lui de acum.
Sigur știa că era nu numai greșit,
dar și, într-un sens mai profund, ilegal.
Ascultându-l pe Gröning, am fost foarte tulburat
din cauza dezvăluirilor pe care le-a făcut de bunăvoie.
A vorbit foarte mult.
Eu mi-aș dori să zică doar „Îmi pare rău.”
Doar atât și ar fi fost…
la 94 de ani, ar fi însemnat totul,
în ceea ce mă privește.
Doar aceste câteva cuvinte.
Cineva va judeca situația
și cred că va lua în considerare mărturiile noastre.
Vom vedea ce se va întâmpla.
Nu știam cum va fi interacțiunea cu el.
Nu știam
cum va răspunde la întrebările mele…
dar cu toate astea...
am depus mărturie și am spus tare și răspicat, într-un tribunal german,
că îl iert.
Fiindcă i-am iertat pe toți naziștii
și i-am iertat pe toți cei care mi-au făcut rău.
Te iert, cum i-am iertat pe toți naziștii.
Regimul nazist nu a funcționat.
Spune asta tinerilor, domnule Gröning!
E revoltător ce a făcut, absolut revoltător.
Am simțit că s-a deschis podeaua și-am căzut într-o pivniță.
Repeta că oamenii ăștia sunt prietenii ei.
Și m-am gândit: „Doamne, femeia asta a înnebunit?”
Să-i ierte pe cei care au torturat-o…
și care au ucis atâția oameni cu cruzime.
E capabilă să ierte.
Poate are nevoie să ierte pentru a putea merge mai departe,
pentru a-și păstra sănătatea mintală.
Ceea ce a fost și mai șocant,
cei din public,
indiferent cine erau, aplaudau...
treaba asta cu iertarea.
Iar judecătorul a zis: „Nu în sala mea de judecată.”
Eva Mozes, cunoașteți povestea ei.
Știți că face parte dintre gemenii de la Auschwitz. Ea este,
din toate punctele de vedere,
o victimă ca toți ceilalți
și trebuie tratată ca atare.
Sâmbătă urma să mă întorc în SUA.
Ședința de judecată luase sfârșit,
iar el era așezat încă în banca lui.
Așa că m-am dus la Oskar Gröning.
ÎNREGISTRARE CU EVA
Apelează la colegii tăi naziști
să facă declarații pentru că, vezi tu,
pe noi, supraviețuitorii, nu ne cred.
Ei zic că suntem evrei și că sigur avem anumite scopuri.
Dar tu… ăsta e binele pe care îl poți face
pentru a compensa pentru răul făcut.
Te simți bine?
O îmbrățișare între două persoane
impresionează oameni din întreaga lume.
Începem în seara asta cu o poveste extraordinară.
O femeie din Terre Haute este în centrul atenției internaționale,
în urma unui act de bunătate plin de curaj
care a făcut furori pe rețelele sociale.
E cea mai cunoscută persoană din Lüneburg,
presa internațională roia în jurul ei.
Toți se molipsiseră de treaba cu iertarea.
Cel mai mărinimos gest imaginabil.
Îmbrățișezi un monstru,
îmbrățișezi o parte din mașinăria care ți-a ucis familia,
care aproape te-a ucis?
A fost un gest de iertare,
dar au fost și mari titluri în ziare
și o mare nemulțumire privind gestul ei,
dacă e prea mult, dacă cineva poate ierta…
o parte a mașinăriei naziste sau dacă n-ar trebui iertat.
A reușit să-i înfurie,
practic, pe toți ceilalți supraviețuitori.
Și pe bună dreptate.
Iertând…
am înlăturat tot ceea ce mi s-a întâmplat.
Mi-a spus de multe de ori în trecut: „Trebuie să-l ierți pe bunicul tău.”
Am zis: „Nu, nu pot să-l iert,
nu după toată povara pe care ne-a pus-o pe umeri.”
Dar ea trebuie să trăiască cu asta.
Ea trebuie să suporte...
așa că e alegerea ei.
Dacă asta o ajută…
pe Eva să trăiască cu ce s-a întâmplat, eu accept.
Cea mai bună metodă de a învinge un dușman
este să-l transformi în prieten.
Cred...
că l-am învins pe Oskar Gröning...
transformându-l în prieten.
Imediat după război, Gröning
s-a căsătorit cu văduva fratelui său.
A avut doi copii
și, bineînțeles, a avut o existență liniștită și s-a bucurat de viață.
Un eveniment important pentru dl Gröning
a avut loc pe la mijlocul anilor ’80.
S-a întâlnit cu cineva care, ca și el, colecționa timbre.
Vorbeau despre crimele comise de naziști,
iar cealaltă persoană a negat existența Holocaustului.
I s-a părut inacceptabil
că acest individ susținea că Holocaustul nu a avut loc.
El fusese la Auschwitz. Știa că a avut loc.
A vrut să iasă în față
și să spună oamenilor: „Eu am fost acolo.
Știu că aceste crime au avut loc.”
A acordat niște interviuri revistei germane Der Spiegel
și BBC-ului.
Înaintea acestora, nimeni nu știa cine e dl Gröning.
INTERVIU BBC
La vârsta mea, am datoria
să mă confrunt cu lucrurile la care am fost martor,
să mă opun celor care neagă Holocaustul și susțin că Auschwitz-ul nu a existat.
Vreau să le spun acestor oameni:
„Am văzut crematoriile.
Am văzut gropile de incinerare.
Și vreau să mă credeți
că aceste atrocități au avut loc…
Eram acolo."
S-a autodenunțat,
iar acesta e, evident, un aspect pozitiv.
Un act de curaj.
Cred că asta este o circumstanță atenuantă importantă.
În opinia mea…
era un motiv suficient pentru a nu începe urmărirea penală.
Dle Gröning, ce le spuneți celor ce neagă în continuare existența Holocaustului?
Nimic. Sunt pierduți iremediabil.
N-am nicio îndoială că sunt vinovat din punct de vedere moral.
Îmi cer iertare.
Dacă sunt responsabil din punct de vedere penal
trebuie să hotărâți voi.
Dl Gröning a făcut o declarație lungă privind acțiunile lui de la Auschwitz
și și-a recunoscut vinovăția morală
în legătură cu Holocaustul.
În cele din urmă, dacă este sau nu vinovat
e o decizie care trebuie luată de instanță
și nu de domnul Gröning.
„Gröning depune mărturie,
nu pretinde că e bolnav.
Are aceeași vârstă ca Demjanjuk,
dar nu poartă șapcă de baseball și nu stă în pat…”
Cred că mărturia lui Oskar Gröning este foarte importantă.
E un observator care a participat direct,
care îi contrazice pe cei care neagă existența Holocaustului,
care susțin că n-au existat camere de gazare,
crematoriu și Zyklon.
El arată că aceste afirmații sunt false. A fost acolo.
A văzut toate astea cu ochii lui.
Și totuși, cei care neagă Holocaustul nu pot accepta adevărul
spus de el.
Trebuie să-i recunoaștem meritul de a fi depus mărturie
despre ceea ce a văzut.
Adevărul e că în 1945,
la sfârșitul războiului,
când s-au descoperit lagărele
și ororile săvârșite de naziști,
s-a formulat expresia „Să nu se repete niciodată.”
Problema e că nu e nimic în spatele acestui îndemn.
Cu alte cuvinte, peste ani au fost atâtea tragedii
asemănătoare Holocaustului, deși nu de aceeași amploare,
încât acest „Să nu se repete niciodată” este lipsit de sens.
E prea periculos azi.
Lumea e diferită, se schimbă.
Capacitatea noastră de a ucide este complet scăpată de sub control.
Vedem războaiele care au loc în Siria.
Vorbim despre ISIS.
Nu e nimic nou.
Un motiv pentru care au existat tragedii precum în Rwanda, Cambodgia,
Biafra, Darfur, Bosnia sau alte locuri,
este că nu e deloc clar
că dacă participi la astfel de crime vei ajunge să plătești.
Iar și iar, cei care comit crime scapă nepedepsiți.
E îngrozitor. Absolut îngrozitor.
Fără istorie, nu există memorie.
Fără memorie, nu există viitor.
Dacă nu învățăm din trecut,
repetăm aceleași greșeli.
Evreii nu ne vor înlocui!
ATENA, GRECIA
Dacă putem transmite un semnal puternic
că nu există termen de prescripție pentru infracțiunea de genocid,
ar putea avea un impact,
împiedicându-i pe oameni să riște
să fie judecați, chiar și către sfârșitul vieții.
VERDICT AȘTEPTAT ÎN PROCESUL „CONTABILULUI DE LA AUSCHWITZ”
15 IULIE
Doream cu disperare ca Gröning
să fie condamnat pentru acțiunile sale oribile,
dar am ajuns la concluzia
că n-aș vrea să-l văd intrând în pușcărie.
Este important să fie condamnat
și să se întoarcă în orașul în care a trăit 70 de ani,
unde toată lumea știe ce a făcut și unde este.
Oamenii ar trebui să-l vadă pe stradă
și să spună: „Uite-l pe Oskar Gröning,
care a fost condamnat pentru uciderea a 300.000 de oameni.”
E singurul pe care-l avem
și dacă dorim să stabilim un precedent,
o nouă lege care, în viitor, să nu permită
vinovaților să scape din motive tehnice, trebuie să o facem prin intermediul lui.
Clipe extraordinare în Germania, unde păcate din al Doilea Război Mondial
l-au ajuns din urmă pe cel supranumit „contabilul de la Auschwitz."
A fost găsit vinovat și condamnat la patru ani de închisoare
într-unul dintre ultimele procese naziste la care vom mai fi probabil martori.
Verdictul nu este foarte surprinzător.
Dar vom reexamina detaliile cazului.
A fost... emoționant.
Faptul că a primit doar patru ani,
cred că la fel de ușor judecătorul i-ar fi putut da 100 de ani.
Nu mă aștept
să intre vreodată la închisoare.
Asta este pentru generațiile viitoare,
pentru toți cei ce încă mai omoară oameni
care au o altă culoare, un alt trib sau o altă religie.
Este pentru ca aceștia să știe
că, oricât de mult va dura, judecata
îi va ajunge din urmă.
OSKAR GRÖNING A FORMULAT RECURS ÎMPOTRIVA VERDICTULUI
Faptul că am fost martor...
a fost ca depunerea unui buchet
pe mormântul nonexistent al părinților mei.
Simt că celor pe care i-am iubit și care au fost omorâți
li s-a făcut cumva dreptate...în sfârșit,
că mama și tatăl meu, care-au fost uciși,
poate că... acum...
se pot odihni în pace.
CURTEA FEDERALĂ DE JUSTIȚIE A MENȚINUT VERDICTUL DE VINOVĂȚIE
GRÖNING A PIERDUT MULTIPLE ÎNCERCĂRI DE REVIZUIRE A HOTĂRÂRII DE CONDAMNARE
Mă simt extrem de entuziasmat
să mă aflu
într-o instanță germană...
împreună cu fiica mea...
cu nepoata mea,
ceea ce arată
că, la fel ca eterna pasăre fenix,
și noi ne ridicăm din cenușa Holocaustului
și că putem supraviețui.
Oskar Gröning a murit în martie 2018,
fără să fi executat vreo zi de închisoare.
După procesul lui Gröning,
opt foști ofițeri SS au fost condamnați
și peste 19 sunt anchetați.
Cel mai tânăr are 92 de ani.
ÎN AMINTIREA LUI
Subtitrarea: George Georgescu