SNĚHURKA
Bylo nebylo jedno mírumilovné království,
kterému vládli spravedliví král s královnou.
Ti ze všeho nejvíc toužili po děťátku.
Jedné zimní noci se jejich královstvím prohnala sněhová bouře,
která všechno zavála sněhem a ledem.
Zůstal po ní však i vzácný dar.
Narodila se princezna.
A na počest té zimní noci
ji její rodiče pojmenovali Sněhurka.
A jak dívenka rostla, vysvětlovali král s královnou Sněhurce,
že dary země patří těm, kteří se o tu zemi starají.
Učili ji, jak vládnout laskavě.
Neboť jednoho dne se i ona měla stát královnou.
Podívej, tvá zem
Lidé domovem ji zvou
Zde poklady jsou kouzelné!
Zasejem a sklidit chcem
Dál ať časy dobré jsou
V té zemi pro lidi laskavé
V hloubce pod zemí
Najdeš divů plnou říš
Plody své úrodná zem dá zas
Mnoho cenných zázraků
Pouhým zrakem nespatříš
A všechno může sloužit všem z nás
Do hor k výšinám
Po nejhlubší sráz
Slunce září nám, všude spousta krás
A kdo má svou zem rád
O ni s péčí chce dbát
Ať nám hojnost dá svou
Časy dobré jsou
Přát si smíš vše, čím bys chtěla být
Pověz, koho jednou toužíš zřít
Tak běž.
Vidím jenom nebe
A mámu, tátu, sebe
Budeš kvést a jednou zemi vést
Ať dobrá léta jsou
Dávat sílu
A hrát fér
Být vždy svá
Svou zem vést
Přát si smíš
A jednou uvidíš
Do hor k výšinám
Po nejhlubší sráz
Slunce září nám, všude spousta krás
To, co dáš, to pak skliď
Můžem společně žít
V zemi s moudrostí svou
Časy dobré jsou
Ahoj.
Král s královnou hrdě přihlíželi,
jak z jejich dívenky vyrůstá laskavá a krásná princezna.
Ale pak přišla tragédie.
Sněhurčina maminka ochořela.
A dobrá královna zemřela.
Sněhurka i král nesmírně truchlili.
Ale pak…
Se v hradu objevila okouzlující žena z dalekého království.
Její krása byla tak výjimečná,
že jí dodávala zvláštní moc.
Provdala se za krále,
avšak byla jiná, než se zdála.
Byla totiž zlá.
A zajímala se pouze o svou krásu a moc,
již díky té kráse měla.
Strážcem té její moci
bylo kouzelné zrcadlo,
které jí vždy odpovídalo na jednu prostou otázku.
Zrcadlo ty kouzelné,
rci, kdo krásnější je mne!
Nikdo, neb ty
ze všech nejkrásnější jsi.
Žádná žena nevyrostla jak ty do krásy.
Nová královna neváhala ani chviličku.
Varovala před hrozbou na hranici s Jižním královstvím.
A dobrý král se vypravil bránit svůj lid.
Nebojácná - Spravedlivá - Kurážná - Věrná
Hlídej ho
Než vrátím k vám se zpět
Jenomže král se už nevrátil.
Království zachvátil strach.
A moc královny rostla.
Ze sedláků udělala vojáky
věrné jen sobě.
A o poklady království se už s druhými nedělila.
Ze Sněhurky udělala služku
a zakázala jí vycházet z hradu.
Dokud zrcadlo královnu každý den ujistilo, že je v zemi zdejší ze všech nejkrásnější,
byla Sněhurka před královninou krutou žárlivostí uchráněna.
Do hor k výšinám
Po nejhlubší sráz
Slunce schází nám
Kde je země krás?
Byl to nádherný svět
Snad se nám vrátí zpět
Proč jsou jen vzpomínkou?
Jak šla léta,
lidé skoro zapomněli,
že mívali princeznu jménem Sněhurka.
Kde ty časy jsou?
A dokonce
i Sněhurka málem zapomněla, kdo vlastně je.
Haló?
Odpusť mi.
Mohu ti něčím posloužit?
Netřeba. Jen se dívám.
Musím tě požádat, abys ty brambory vrátil.
Rád bych. Ale královna má brambor až příliš.
To tě má omluvit, že kradeš?
Přátelé hladoví. Já hladovím. To mě omlouvá.
Mohu s královnou promluvit.
Myslíš si, že se vladaři dělí s lidmi, jako jsme my?
Princezna ano.
Sněhurka.
Sněhurku nikdo nespatřil už dlouhá léta.
Ta nikomu nepomůže.
Ale ona chce pomáhat svému lidu.
Tak to bys jí měla vyřídit,
že jenom chtění nestačí.
Musí konat.
Do hradu vnikl zloděj. Hlídejte dveře.
Taky si jich pár vem.
A rozděl se o ně s princeznou.
Možná jí to nikdo neřekl.
Kdyby královna věděla, jak zoufalí lidé jsou,
jistě by se s nimi ráda rozdělila.
Řeknu jí o tom.
I když je to jen přání.
Sněhurko, už máš všechno hotovo?
Ano, Veličenstvo.
Každý děláme svůj díl.
O tom jsem si s tebou přišla promluvit.
O sdílení.
Prosím.
Svěř se mi.
Já jen…
Veličenstvo,
poddaní hladoví. Nevím, zda by to stačilo,
ale když jsem byla malá, chodili jsme s rodiči trhat jablka.
Pekli jsme z nich koláče,
- nosili je do podhradí… - Koláče?
To jsou sladkosti. Nepotřebují sladkosti.
Jen by je to mátlo.
Ale někdy i drobnost, třeba i sladkost,
dá člověku naději, že v životě se dá víc, než jen přežívat.
Nevzpomínám si, že bys byla tak
svéhlavá.
Omlouvám se. Ale…
Vládnout se má laskavě.
„Nebojácná, spravedlivá, kurážná, věrná.“
Jak staromódní.
Jednou zjistíš, jak zbytečná jsou tato slovíčka.
Prozatím
ti dám malou lekci.
Pohleď.
Překrásná, že ano?
Ano, Veličenstvo.
Jedno je slabé, zbytné, křehké.
Druhé tvrdé, nepoddajné,
odolné, bez vady,
oslnivé.
Poddaní nechtějí kytku.
Chtějí diamant.
- Veličenstvo. - Koukej mě pustit!
Tohoto zločince jsme chytili při krádeži potravin.
To je lež.
Nejsi jeden z těch zbojníků,
kteří vycházejí z lesů a loupí ve jménu krále?
Ne, Veličenstvo.
Nejsem jedním z nich. Já je vedu.
Věrný pravému králi.
Najdi jeho domov a spal ho na popel.
Vtip je v tom,
že já žádný nemám.
Tak ho odveď do žaláře.
- Ať hradem zní jeho křik. - Veličenstvo,
chápu, že je třeba spravedlnosti.
Ale tohle není správné.
Cos to řekla?
Trest musí být úměrný zločinu.
- Můj otec by… - Tvůj otec?
Tvůj otec?
Můj otec by mu dal milost.
Odpusť, má drahá, jistě.
Ten zloděj mě okrádal,
tak teď okradu já jeho.
Ober ho o plášť, boty a přivaž ho k bráně, ať umrzne.
Do toho žaláře bych nemohl?
Odveď ho!
Ne, vždyť umře. Prosím, Veličenstvo.
Sněhurko!
Pojď.
Pohlédni na sebe!
Netoužíš snad po tomhle?
No tak,
promluv ke svému lidu.
Tví poddaní čekají, Sněhurko.
Na koláče a tvá moudra.
Copak jim řekneš?
Žes jim upekla dezert?
To jsou jen přání.
Ty zkus u studny, Sněhurko.
U studny dívka samotná
Jako já stejný příběh zná
Lapená v tomhle zámku tmavém
Ztracená je v tom příběhu známém
Další den se v smutku rozplývá
Osudu však se nevzpírá
Jen si v koutě stále sní
Ty sny znát jen studna smí
Mně vyprávěl dřív táta rád
Jak zvládla jsem se s bouří prát
Tu statečnou dívenku znát chci zas
O jednom přání sním
S obzory vzdálenými
Pod mraky stříbrnými
Teď ráda tajně studni svěřím
Že o přání sním
Snad si příliš troufám
V hloubi však dál doufám
Stále v tátův příběh věřím
Už nechci pouze snít
Chci zkrátka svá jen být
A nechat zvítězit, co v sobě mám?
Vrátí se ta dívka zas?
Či tady jenom ztrácím čas
Když o přání sním?
Co když má strach ze stínů?
Dobro chce, nezná příčinu
Temnota ovládla zemi zdejší
Samá příkoří nejkrutější
Tak má to vzdát, či povstat hned?
Napřímit, či ohnout hřbet?
Jak stát se dívkou, kterou toužím být?
O jednom přání sním
S obzory vzdálenými
Pod mraky stříbrnými
Už v těchhle zlých zdech nechci dál žít
O svém přání sním
Snad si příliš troufám
V hloubi však dál doufám
Že náhle zázrak můj den zkrášlí
Už nechci pouze snít
Chci zkrátka svá jen být
Proč musím dál všem skrýt, co v sobě mám?
Snad se ta dívka vrátí
Či další rok mám strávit tím
Že o tom jen sním?
Splnit přání má se těm
Kdo s důvěrou svůj sen
Ozvěně řeknou, řeknou, řeknou, řeknou
Vždyť náš hlas silou svou
Je pravou příčinou
Že sny se stanou, stanou, stanou
Teď přání své už slyším v dáli znít
Však spíš smím o něm snít
Pohyb, dělej!
Pohyb!
A mlč!
Není to moc, ale…
Pověz mi, jaké to je venku.
Pojď se podívat.
To já nemůžu.
Královně ses postavila.
Přijdeš mi kurážná.
Kurážná?
Stráže! Střežte bránu!
Musíš utéct. Běž.
- Děkuju. - Běž.
O svém přání sním
Ač ráda tajně studni svěřím
Přání, o němž sním
Stejně dál si troufám
A už zítra, doufám
Stát se můžu tou, v niž věřím?
Zas být jak ta dívenka
Co ničeho se neleká
Není jenom přítěží
Nad vším jednou zvítězí
Den sny si rozjasním
Pak však
Procitnu a hned vím, jsem tou
Co o přání sní
Jen o přání sní
O svém přání sní
Zrcadlo ty kouzelné,
rci, kdo krásnější je mne!
Krásou proslulá jsi jen ty.
Počkat.
Krásnou dívku nyní zřím,
jež procitla přáním svým.
Nic její půvab nezakryje,
teď krásnější
žena než ty v zemi žije.
Ne!
Lovčí?
Veličenstvo.
Zaveď Sněhurku hluboko do lesů.
Najdi odlehlou mýtinu, kde může trhat jablka.
A tam ji,
můj věrný lovčí,
zabij.
Ale
Veličenstvo,
je to jen dívka.
A já jsem tvá královna.
Sněhurka osvobodila toho zbojníka.
Spikla se s ním proti mně.
Pověz mi,
jsi snad proti mně?
Ano, nebo ne?
Ne,
Veličenstvo.
Odveď ji do lesa.
Zab ji.
Vyřízni jí srdce.
Ulož ho sem.
A až se vrátíš,
dostaneš vše, po čem zatoužíš.
Dáš si jedno?
Jsi laskavá.
Připozdívá se.
Proč?
Musíš utéct do lesů.
Královna zuří, nic ji nezastaví.
Nemůžu odejít.
Je zlá, dítě.
Prolhaná.
Neřekla ti, co udělala s tvým otcem.
- Co? - Běž!
- Co víš o mém otci? - Běž!
Než si to rozmyslím!
Běž!
Haló?
Je tu někdo?
ŠMUDLA, KEJCHAL, ŠTÍSTKO
Hej hou!
- Hej hou - Hej hou
Hej hou!
Hej hou, hej hou Jdem práci dělat svou
Vždy za sebou
A s písničkou
Hej hou, hej hou, hej hou, hej hou, hej hou
Jak ptáčci zapějou
My vstanem hned
Jdem stále vpřed
Hej hou, Hej hou
- Je krásný den jak sen - Hepčí!
- Jé! - Zdravíčko.
Děkuju.
Abych těchhle pak se pořád bál
No kdo by o ně stál?
Ty abys furt nerejpal
Hej hou, hej hou, hej hou, hej hou
Hej hou, hej hou
My práci máme svou
Já makám rád, ale musím spát
No tak, kde najdu postel svou?
Haló?
- Jsem dřímal - Jó, to jó!
Jen tu meškáme Když kecáme
Tak jdem!
Hej hou
Kouzelnou moc
Teď zvem na pomoc Ať démanty ve tmě najde nám!
Ty skvosty jen zříš, Když dáš ruku výš
Jak rozjasnit důl dobře znám
No šup, honem tam a démanty kutat
Tak se vzchop a kop
Svůj krumpáč si vem
A rozštípni zem
A kopejme
A zpívejme
Hej hou, hej hou
Kam já se podívám
Tam kopnu, najdu drahokam
A pak se usmívám
Čím to?
- Mám štístko! - Jo, to jo!
Je vážně hňup! Chci kbelík, šup!
Ojoj
Hej hou
My kop, kop, kop, kop, kop, kop, kop Kopeme vždy rádi celý den
A kop, kop, kop, kop, kop Kopeme tu do všech skalních stěn!
Zde démantů je na tisíc
I rubínů sto
Někdy víc
Kopat nejlepší je z taškařic
Jo, kop, kop, kopity, kop
Hej hou
- Hej hou - Hej hou
Hej hou, hej hou
Den máme za sebou
I práci svou
- To fakt? - Jup jou!
Hej hou, hej hou, hej hou
Hej hou, hej hou
Zní píseň hlubinou
Prosím vás, už
Bych někam zalézt moh?
Jsem někdy trochu Trochu
- Je stydlín! - Jo, to jo!
Jen zticha seď Ty rychle jeď
Tak pohneme
Už jíst chceme
- A spát - Amen!
Pak vstanem včas
A práce znovu čeká nás
Hej hou
- Hej hou, hej hou - Hej hou
- Hej hou
Hej hou, hej hou!
Opatrně s těmi dveřmi, Prófo!
Doma je doma.
Vskutku je vítané opět obývat vlastní příbytek.
Nemáme tu nějak prašno?
To se ti zdá.
Jdu si vyčistit zuby.
To je…
Co?
Zase usnul.
Narkoleptik.
Já myslel, že usíná,
když se vyděsí.
A proč by se měl vyděsit?
Zachraň se, kdo můžeš!
Zabarikádujte dveře!
Kde je Šmudla?
Nehýbej se.
Zlobři cítí strach.
To není zlobr. Je to přízrak.
Má se zmenšit,
nebo se nafouknout a řvát?
Záleží na druhu zlobra.
Není to zlobr!
Je to posedlá koza.
Nenechte se uhranout.
Jestli vidíš ektoplazmu,
nesahej na ni!
Opatrně, Šmudlo.
Neboj se.
Neublížím ti.
Jenom tě chci poznat.
Jak se jmenuješ?
Ty nemluvíš?
Vrať nám kamaráda!
Ne. Prosím.
- Vždyť… - Je to člověk.
Co jste si mysleli, že jsem?
- Nic. - Duch.
- Kde se tu bereš? - Nemáš hlad?
Jsi přátelská?
Jak se jmenuješ?
Proč jste k ní přátelští?
Jediní lidé, kteří se potulují po lesích, jsou zbojníci,
- kteří prý bojují ve jménu krále. - Co?
Ty prcháš před zákonem, že jo?
- Radši půjdu. - No ovšem.
- Ne. Počkej. - Ať si jde.
Aspoň nám řekni, co jsi zač.
- Jo. - Jo.
Já jsem Sněhurka.
- Sněhurka? - Ta princezna?
Určitě nám lže.
Potřebuje pomoc.
- Ještě si někdo myslí, že je to duch? - Kam jdeš?
Co nejdál od hradu, co to půjde.
- Nevěřte jí. - Ale proč?
Protože královna mě chtěla zabít.
Ona tě chtěla zabít?
To je příšerný.
A právě proto musíš odejít.
Měla bys zůstat, dokud si nerozmyslíš, co dál.
- Cože? - To je báječný nápad!
Počkejte.
Po 275 letech k nám
přijde člověk
a vy chcete, aby zůstal?
Řekl
po 275 letech?
Po 274, spletl se.
Jsme staří jako stromy.
Moji rodiče říkávali, že tyhle lesy jsou kouzelné.
A já vždy říkával, že s lidmi jsou jen trable.
Odpusťte, neznám vaše jména.
Dovol mi nás představit hezky popořadě.
Stydlín. Šmudla.
Rejpal. Štístko.
Dřímal. Kejchal.
A já jsem Prófa.
Slíbils, že nás tentokrát představíš odzadu.
To bylo posledně.
Takže pozpátku jste
Prófa, Kejchal, Dřímal, Štístko, Rejpal, Šmudla a Stydlín.
Výborně.
Ta má pamatováka.
Maminka mě učívala, že je důležité znát jména.
Kdyby nás přestavil podle délky palců,
tak já je mám nejdelší.
Ať to ví.
A co tady v hlubokých lesích děláte?
Každý den tu chodíme dolovat.
Divila by ses, co lze vykutat.
I drahokamy najdem tam.
Les plný kouzel slouží nám.
Ne, když tu zůstane!
Já bych šel spát.
Nejdůležitější je, že v naší chaloupce nehrozí Sněhurce nebezpečí.
- Mám pravdu? - Jo.
- Samo sebou. - Námitka.
Víme. Nevšímej si ho.
Možná bych tu dnes přespala.
Jen dnes. Pak půjde.
- Ničeho se neboj. - Jak velké nosíš papuče?
- Miluju papuče. - Nějaké ti půjčíme.
Tady tě královna nenajde.
Zrcadlo ty kouzelné,
rci, kdo krásnější je mne!
Daleko odtud,
kde je les nejtemnější,
dlí Sněhurka,
ta ze všech nejkrásnější.
Ne.
Já ryzí pravdu vždycky dím.
Tou nejkrásnější
ty nejsi, to vím.
Někdo mě tu podvést zkusil
Ve mně však se trochu splet
A kdo tak zase jednou musí
Vše spravit?
A hned
Co mám si počít s mrzkým zrádcem?
S tím bídným podlým zbabělcem?
Snad ponížit?
Pak ublížit?
To předvést
Chci všem
Opovážil ses mne neposlechnout?
Nezasloužím si milost.
Ale máš-li kousek dobra v těle,
prosím tě snažně,
ušetři ji.
Tys nepochopil smysl pravý
Však o radu tě nežádám
No, vlastně mě tvůj pokus baví
Dobrá být, že prý mám?
Vždyť dobrák vždycky o vše přijde
S dobrem nikdo nevyhrál
Vždy získá svou, kdo má duši zlou
A baví se dál
Jdem si užívat dál!
Soud je fér, když v rukou moc mám
Královnou, když jseš Co chceš, dělat smíš
Amatér měl by
Vzdát se mým hrám
Nebo jej na kolena hned srazím spíš
Mám nechat tě jít? Svobodu dát?
Chceš dál žít? Odpustím snad
Však už dost, mám na tebe zlost
Budu bezcitná
Věz, že můj soud je fér
Nejkrásnější z žen jsem já
Možná jsi slyšel, že
Krásu pravou vždy najdeš Kde bys ji nehledal
Ten, kdo tvrdil to, drahý
Nejspíš ti lhal
V zlatu je jeho třpyt
Lesku všech klenotů
S krásou jsi mocný
A ovládneš trůn
Soud je fér
Když v rukou moc mám
Tak nezkoušej v cestě mi stát
Pozor dej
Když zradíš mě sám
Sám, sám, sám
- Budeš v žaláři spát - Budeš v žaláři spát
Když to dokončíš, přijde můj čas
To si piš, jediná zas
Napořád pak se budu ptát
„Zrcadlo ty mé
Mé a kouzelné
Rci, kdo krásnější je mne?"
Já, že to jsem, vím, ty máš říct všem
Kapitáne, prohledej les.
Najdi Sněhurku.
Bez ní se nevracej.
Soud je fér
Nejkrásnější z žen jsem já
Je to fér
To není fér.
Je ráno a ona tu pořád je.
Přijdou ji sem hledat,
a až ji najdou…
Copak mi na to řekneš?
Ale Rejpale, víš, že Šmudla nemluví.
Páč je hloupej!
To, že Šmudla nemluví,
ještě neznamená, že je hloupý.
Je to jeden z důvodů.
Stejně jako ty jsi Štístko, páč jsi šťastnej.
A já jsem Rejpal, protože jsem…
nepochopenej.
Do Prčic!
To máš za to!
Chlapi, vždyť jsme přátelé.
Dost.
Jen počkej.
Pojď sem!
Nechte toho.
Já ti dám nejdelší palce!
Rejpale, to šimrá!
Moje noha!
To ne!
Pepř!
Chystá se bouchnout.
Šmudlo,
snídaně se dává do pusy,
ne na hlavu!
A je v bryndě!
Chápete to? V bryndě!
Jsi v pořádku?
Jeden by nejraději utekl.
Ty se bojíš mluvit?
Možná bychom mohli začít zvolna.
Když jsem byla malá, maminka mě učila pískat.
Když se bojím promluvit, tak si pískám.
Když si pískáš, tvoje srdíčko zpívá.
A ten hlas
z tvého srdíčka
je slyšet.
Chápeš? Zkus to ty.
Jenom tak, abys nesfouknul svíčku.
Ne moc silně.
Naučil ses to.
Já věděla, že to zvládneš.
Jdem tam.
Pojď sem.
Vrať mi to.
A mám tě.
Co je to za božský a okouzlující zvuk?
On k nám vletěl nějaký ptáček?
To je Šmudla.
Píská jako andílek.
Je to trik.
Není to trik.
Ale jak to dělá?
Inu, dáte rty k sobě,
jazyk za zuby a pískáte.
To je snadný.
Tak se chováte běžně, nebo jen mezi přáteli?
Nejsme přátelé.
Snad se nehádáte 275 let.
274.
Mě vynechte.
Jsem tu jedinej, kdo má rozum.
A máš pocit, že oni ho nemají?
Správně.
Rozumím ti, Rejpale.
Ty… Počkat.
Co?
Myslím, že by vám bylo mnohem lépe,
kdybyste si vzájemně naslouchali.
Přesně to si také myslím.
Hej, to nedělej.
Tam bych být tebou nelezl.
Už se nám tu zabydlila.
Na tohle si nevzpomínám.
Ty nádobí umyj.
Ty smetí si hleď.
- Dobře. - Pojďte.
Ty zbav nás prachu.
A ty tu
zameť.
Já?
K tomu zapískej
A s písničkou tak veselou
Tu zvládnem uklidit
Mou píseň zabroukej
Kdo zpívá si, ten za práci
Hned líp dokáže vzít
Smést zem tak špinavou
Šlo dřív jen s námahou
Teď nám se stane hrou
Co bývalo zlou dřinou bolavou
Jen si zapískej
To zvládneš.
Dost dohadům, ať září dům
A k tomu zapískej
Jen si zapískej
Zas bude legrace
Když s námi do práce se dáš
Tak se mnou zabroukej
A mám ji!
Když práce tvou je zábavou
Dřív hotovu ji máš
Hej! Můj kartáček sis vzal
Snad sis ho podepsal?
Tak radši mlč, anebo strč
Ho tam, kam nevidí si král
Jen si zapískej
To řečnění nic nezmění
Tak jen si zapískej
Zas bude legrace když s námi do práce se dáš
Podívejte, Šmudla!
Jen si zapískej
Nám společně dům konečně
Se blýskat začíná
Mou píseň zabroukej
I bez řvaní jsme sehraní
Jak jedna rodina
Když doma čurbes máš
Což býval případ náš
Pak uklidíš ho snáz, když
K práci vesele si zapískáš
Jen si zapískej
Když práce tvou je zábavou
Tak úklid nám jde krásně sám
Tak chviličku tu písničku
Si s námi zapískej
Zapomněl jsem, že spolupráce je tak fajn.
A já, že máme troubu na pečení.
Když jsem byla malá, byl každý den takový.
Každý den?
Každý den.
Když byl můj otec král.
Lovčí říkal, že mi královna o mém otci lhala.
Prý lhala úplně o všem.
Co když je ještě naživu?
Musím ho najít.
Říkali jste, že jsou v lese zbojníci,
kteří bojují jeho jménem.
Lidští zločinci.
Je to jen lupičská banda.
Ve skutečnosti jsou to bývalí herci,
jimž bylo živobytí znemožněno
hospodařením královny.
V sociální nejistotě
jdou etika a mravy stranou.
A kde jsou?
Jestli znají pravdu o mém otci, musím je najít.
To ne. To ti neradím.
Je to nebezpečné.
Zůstaň se mnou.
Tedy s námi.
Jo. Posledně jsi královně unikla jen o fous.
Zdravíčko.
Ale já to musím udělat.
A navíc má Rejpal pravdu.
Čím déle tu budu, tím větší vám hrozí nebezpečí.
Konečně.
- Sbohem. - Rejpale!
Ne.
Musím se přestat skrývat.
Děkuji vám všem za laskavost.
Ne. Počkej.
I tobě, Rejpale.
Tak,
ukážete mi prosím cestu?
Přijdem pozdě do práce!
Vzhůru do dolů!
Vezmu sváču!
Tak šup! Dřímale, haló?
Teď ani nemukni.
Ty.
Jeďme tudy. Natrefíme na ostatní vojáky.
Když jsem ti říkal, aby ses šla podívat ven,
nečekal jsem, že s sebou vezmeš i stráže.
Já je sem nevzala.
Musela jsem uprchnout.
Královna mě chce zabít.
Tak pojď.
Vlastně hledám svého otce.
Doufala jsem, že mi pomůžeš.
Ty jsi věrný pravému králi.
Ano.
Samozřejmě.
Znám zkazky, drby.
Šušká se, že byl zajat Jižním královstvím.
Ty nemáš ponětí, kde je.
Mrzí mě, že jsem tě zklamal.
Asi sis mě spletla s rytířem bez bázně a hany.
S tím by si tě nespletl nikdo.
Doufala jsem, že jsi víc obeznámen.
No ovšem.
Princezny vždy čekají, až se objeví princ, nebo vrátí král.
Můj otec je jediný, kdo může toto království zachránit.
Na to je, obávám se, už pozdě.
Očividně jsi zapomněl, jaké to bývalo,
když byli lidé laskaví a spravedliví.
Kéž bych měl čas
na laskavost a spravedlnost.
Problém je, že…
Je čas nezdravý
Jak Výsost jistě ví
Den každičký je hop, či trop
Nejen já hlad znám
Už supi slétají se k nám
A tak se honem raděj vzchop
Proto říkám si ber
Vždyť máš život jeden
Člověk má na výběr
Zda chce jíst, či být sněden
Pravda kazí ti den?
I když vést chceš si svou
Princezno prosím
Seznam se s realitou
Jenže o té nemá Výsost pranic páru
S námi život se nemazlí
Ale o tom nemáš pranic páru
Na tebe totiž nebyl zlý
Moh bych „laskavý“ být Vážně můžu tě brát
Však záhy bych zemřel Mně pojď sbohem dát
Raděj držet budu směr
Když můžeš, honem ber
Místo poddávat se představám
O čem nemáš páru O tom já ji mám
Takže už nekradeš jen brambory?
Umím toho mnohem víc.
Pěkná řeč, už skončil jsi?
Na druhé pán nemyslí?
Na naději záleží!
A jo, naději bych bral
Tak jen to zkoušej dál
Hm, já se pokouším spíš žít
A nic víc? Všechno vzdáš?
Nápad máš báječný
Všechno nám vyřeší koláč jablečný
Případ klasický, jak nemáš pranic páru
Vždy hladového sytý pomlouvá
Jo, říct jen, že nemám pranic páru
To tvoje sobectví omlouvá
Tvrdá jseš! Proč ne?
Klidně buď drsná víc
Vždyť má země strádá
To běž královně říct
Však já raděj utíkám
Hledím si jen sebe sám
A přesně to teď udělám
O čem nemáš páru, o tom já ji mám
Ani hnout, mylady.
Nacházíš se v přítomnosti zbojníka Quigga, mistra kušiníka.
Ruce vzhůru!
Odstup do našeho kapitána
a nic se ti nestane.
Ale vždyť žádnou kuši nemáš.
- Šlohli mi ji. - Nech ji.
Je tu se mnou.
Kapitán?
A moji druhové.
Věrný králi?
Jsi obyčejný loupežník.
Řikej mi Adriane, princezno.
Ne Adriane Princezno.
Jen Adriane.
Princezno.
Hele…
Fajn holka se mi zdáš
Ale původ neschováš
Jak žijí lidí v království
Nemáš pranic páru
Jo
Však já
To vím
Jo já to dobře
Vím
To jsou vojáci z hradu.
Je jich dvakrát víc než z nás.
Pátráme po princezně Sněhurce.
Musíš utéct, princezno.
Ale co vy?
S námi se netrap. Zdržíme je.
- Pomůžu vám. - Ale to nechci.
Chci, aby to byl fér boj.
Jenomže já nebojuju fér.
Nestřílejte!
Řekneme vám, kde princezna je.
Teď.
Nemohu utéct.
Pomůžete mi.
Poslední výzva, zbojníci.
Řekněte, kde je Sněhurka.
Hledáte Sněhurku?
Jsem zde nahoře.
Za mnou.
- Jdem! - Vpřed!
Rojnici!
Běžte. Najděte je.
Rozkaz.
Kde mám koně?
Běž.
Vrátila ses.
A pak že nemá princezna o ničem páru.
Říkala jsem, že vám pomůžu.
- Myslelas to vážně. - Asi jo.
Děláš na mě dojem.
Díky.
Kompliment od kapitána lupičů a loupežníků.
Běžte hlídat.
Poddaní
zapomněli, jaké to bývalo.
Královnu nenávidí, ale bojí se jí.
Bojujeme ve jménu tvého otce.
Tvoji rodiče se nebáli.
A to nám dodává kuráž.
A víru v dobro.
Utečeme na mýtinu na jihu.
Potok skryje naše stopy.
Adriane?
Co to bylo?
Ne.
Řekl bych, že máme problém, princezno.
Potřebuje doktora.
Já nejsem tak úplně doktor,
neb moje moje odbornost
spočívá ve znalostech vyvřelin, sedimentů a minerálů.
Kamenů a tak.
Já jsem zbojník Quigg,
mistr kušiník.
Nařizuji ti, abys ho zachránil.
My jsme se ještě nepředstavili.
- Popořadě… - Na to není čas.
Je těžce zraněný. Pomoz.
Jsou to zbojníci!
- Co ti na tom vadí? - Chceš to vědět?
Přesně takhle si to královna přeje.
Abychom se hádali
a nedůvěřovali si. Takhle vyhraje.
Otrávila všechny tak, že se každý stará jen o sebe.
Ale když
si dokážeme vzájemně pomoci,
dostane se nám, co si zasloužíme.
A bude to víc, než si umíme představit.
Jen si
musíme vzájemně důvěřovat.
Prófo, pomoz mu.
Prosím.
Dovnitř s ním.
Horké mléko.
Pomáhá mi usnout.
Děkuju.
Vrtákem jsem prorazil pokožku
a vykutal hrot šípu.
Následně jsem ránu
pomazal octanem olovnatým
a potom převázal obkladem.
To bylo
- nepříjemné. - Jsi profík!
Já myslel, že umřel.
- Díky, Prófo. - Za málo.
Udělal bych cokoli pro tvého milého přítele.
On je tvůj milý?
Ne.
- Ne. - Co?
- Pomohla bych každému. - Přesně.
Běžná zdvořilost.
Ne proto, žes to byl ty.
Trapas.
Není to báječné?
Víte, co teď musí přijít?
- Prosím, ne. - Co musí přijít?
Přece tanec.
Jo.
Zahrajem si karty?
Ne, díky.
A co ty?
Moc vám to s Mařkou v kole sluší.
Jsme jen kámoši.
Jistě.
Jako ty a Adrian.
Jsem si jistá, že Adrian myslí jenom na sebe.
Proto za tebe schytal šíp?
Co?
Viděli jsme to.
Ten sobeckej loupežník.
Zachránil ti život.
Já v údivu jsem Že les už mě neděsí jak dřív
Den v noc už se mění
A soumrak tak temný jde k nám
Stíny vládnou
Však přesto mé obavy slábnou
Chtěla bych cestou jít správnou
A kráčet chci po ní ve dvou
Tvoji dlaň mít ve své
Kouzlo má hřejivé
Teď celý svět nám z krasy té ožívá
Ztracená jsem v říši snů
Nejspíš zdáš se jen mou
Představou zářivou
A snad jenom si sním
Ale tak nějak vím
Noc dnešní má moc zázračnou
A může to možná tak trochu
Být zásluhou zásluhu
I tvou
V údivu jsem, že není svět Jen příšerně hrozný
Krutý a zlý
Prolezlý hrubostí do všech stran
Záhadou
S tebou čas nemá moc žádnou
Chtěl bych se cestou dát správnou
A kráčet chci po ní ve dvou
Tvoji dlaň mít ve své
Zažívám poprvé
Teď celý svět nám z krásy té ožívá
Najednou jsem v říši snů
Nejspíš zdáš se jen mou
Zářivou představou
Někdy snad pouze sním
Ale dnes jistě vím
Že zázraky stát se můžou
A možná tak trochu
Se dějí nám zásluhou
I tvou
Já nejspíš jen blouzním
Však v tomhle snu toužím dál žít
A jestli z něj mám
Vstát a zas bdít
Musíš mě s láskou
Políbit
Tu dlaň mít ve své
Kouzlo má hřejivé
Víc už si nevysním
S jistotou totiž vím
Cestou jdem společnou
Mně se to možná tak trochu
Zdá být
Jistě to všechno zásluhou
Je tvou
Ahoj.
- Vojáci! - Ne!
Musíme jít a chránit princeznu!
Rozkaz, kapitáne.
Královnina garda to tu nesmí najít.
- Půjdu s tebou. - Ne.
To je nebezpečné. To po tobě pátrají.
Vrátím se za dva dny.
A společně pojedeme do Jižního království
najít tvého otce.
Na.
To mi dal otec.
Pro štěstí.
To nemohu přijmout.
Nedávám ti to napořád.
Je to důvod, proč se vrátit.
Kdo bojuje ve jménu krále?
Já!
Tak jdeme.
Rozdělíme se.
Odlákáme ty vojáky.
Opatrujte se!
Díky za pohostinnost.
Tady.
Tudy.
Já tě nepoznávám, Adrianku.
Je z tebe dobrák.
Čestný, spolehlivý, loajální…
Ty jsi fakt
trouba.
Neznáme se už?
No jasně.
Ty jsi ta madam s bramborama.
Kde je Sněhurka?
Kdože?
Snažíš se jí chránit.
Odpověz Veličenstvu.
Kde jste toho lotra našli?
V lesích,
půl míle jižně od křižovatky.
Jistě si myslíš, že máš vyhráno.
Ale věř mi,
že netušíš, proti komu jdeš.
Na rozdíl od tebe
ji znám.
Asi chceš říci znal.
Nadešel čas, abych si se Sněhurkou
trochu promluvila.
Ať hned moje krása zmizí
Chci se starou babou stát
Temné čáry, kouzla ryzí
Má lektvar
Mi dát
Chci hlas jak skřehotavý skřípot
Hrb hnusný, pleť plnou vrásek mít
Vlas šedivý
Zjev děsivý
Má sebrat
Ti
Klid
„Otrávené jablko, věčný spánek.“
„Protijed.“
„Polibek z pravé lásky.“
Ten řetěz nepovolí.
Kousni jen, můžeš si vzít
Věčný sen pak budeš snít
Zvítězím, tebe porazím, výhra bude má
Tenhle soud je fér
Nejkrásnější z žen
Jsem já
To se mi nezdá.
Pátrá po tobě královnina garda.
Můžem jít s tebou.
Opravdu musíš odejít?
Musím zjistit, co se stalo s mým otcem.
Je možné, že je živ a zdráv.
A až najdeš, co hledáš,
vrátíš se k nám,
viď?
Vrátím.
Slibuji.
Dobře.
Pojďte, hoši.
Adriane?
Odpusť, má milá.
Vyděsila jsem tě?
Ne, jen jsem čekala někoho jiného.
Čím posloužím?
To já chci posloužit tobě.
Ty jsi Sněhurka?
Naše princezna?
Kdo jsi říkala, že jsi?
Přinesla jsem ti zprávu.
Od Adriana.
Od Adriana?
Obávám se, že byl zatknut královnou.
Zatknut? Ne.
Dal mi pro tebe tohle.
Prý budeš vědět, co to znamená.
Musím za ním jít.
Ale co nebezpečí?
Ty ho miluješ.
Víš,
protože láska je tak vzácná,
pomohu ti.
Na.
Vezmi si jablko,
ať máš sílu na cestu.
Sněhurka.
Vzpomínám si, jak velkorysý byl tvůj otec ke svému lidu.
Proto je pro mě ctí tu velkorysost oplatit jeho dceři.
Vím, že ti nenabízím nic moc.
Ale když přijmeš tohle jablko, budu mít pocit,
že je nám tvůj otec nablízku.
Přidej!
Děkuji.
Jen ber.
Kvůli svému otci.
- Jeď! - Rychlejc!
Co se to děje?
Něco je špatně.
Já tvého otce znala.
A moc dobře.
Jak to myslíš?
A vím, že byl pošetilý!
To jsi ty.
Nechat ho zabít pro mě bylo až příliš snadné.
Jeho laskavost ho stála trůn
a tebe teď bude stát život.
Pověz, Sněhurko,
kdo nyní krásnější je mne?
V klidu žárlivé srdce již nech.
Ty, královno,
jsi nejkrásnější všech.
Ať žije nejkrásnější
královna ze všech.
Za ten řetěz taháš každý den.
Ani se nehne.
Zapomeň na to.
Já už zapomněl.
Jaké to je mít kuráž
a naději, ale pak
jsem potkal Sněhurku.
Bojovala za nás.
S námi.
I když měla důvod utéct.
Nenechala nás ve štychu.
A já jí
to musím oplatit.
- Zaber! - Spolu.
Královnina tajná chodba ústí asi míli
od královských stájí, kde je spousta koní.
Já zdržím stráže. Ty běž.
Hodně štěstí.
Moc nás to mrzí.
Sněhurko?
Ona ožila.
- Procitla. - To je zázrak.
Adriane.
Copak je?
Co se děje?
Můj otec…
Vím, že je mrtvý.
Královna ho dala zabít.
No toto.
Co budeme dělat teď?
Mně vyprávěl dřív
Táta rád
Jak s bouří zvládla jsem se prát
Však chci teď znát
Budu i dnes sílu mít?
Mámu, tátu nevrátím
Však vždycky přáli si, ať vím
Tahle zem, že je
Mým osudem
Přišel čas, chci povstat hned
Vzpřímit se, ne ohnout hřbet
A stát se tou
Co dávno
Toužím být
Je čas.
Čas?
Čas zachránit naše království.
Nebude to snadné.
Královna se své moci jen tak nevzdá.
To se uvidí.
Cože? To řekl…?
Šmudlo?
A my se nedáme.
Šmudlo.
Nemáme strach.
Moje řeč, Šmudlo.
Potom ani já.
Už mám plán.
- Všichni k bráně! - Rozkaz.
Nač dál přát si, ať k nám přijde zázrak
Pouze vy jste tím
Kdo teď zúčtuje s mocí zlou
Dát vám sílu
A hrát fér
Být vždy svá
Svou zem vést
Věřím, že mě hledáte.
Já bych řekla spíš,
že jsi to ty, kdo hledá mě.
Ustupte.
Tohle býval otcův hrad.
Zabilas ho.
Uloupilajsi mu ho. Všem nám.
Přišli jsme si ho vzít zpět.
Pěkná,
že ano?
Rozkošná, elegantní, líbivá.
Myslíte si, že chcete květinku.
Ale květinka zvadne.
Květinka vás nezvládne chránit.
Vést armádu
nebo království.
Květinka vám nemůže dát, co vám mohu dát já.
Dokonalost.
Moc.
Krásu.
Chceš-li usednout na trůn…
Konej.
Oni čekají.
Dost bylo té šarády.
Stráže, zatknout.
Ty.
Ať poddaní vidí, jak zemře.
Pavle.
Býval jsi hospodář.
V Západním úvale.
Tvá žena je…
Eleanor.
Mívali jste stromy třešní a když dozrály,
zvali jste sousedy, aby je trhali s vámi.
Dělili jste se.
Matouši.
Tys býval pekař.
Jako tvůj táta.
Nikdys nikoho neodbyl, když měl hlad,
i když neměl v kapse ani měďák.
Arture.
A dost.
Williame.
Vzpomínám si na vás.
Na všechny.
Řekla jsem dost!
Mívali jsme životy plné nadějí.
Kdy bylo možné pečovat o dobro.
Vzpomínám si na to.
A vy?
I já si vzpomínám.
I já.
Odejdi.
Hned.
A už se nevracej.
Já jsem zbojník Quigg,
mistr kušiník.
Ne.
To není možné.
Pověz mi, zda jsem nejkrásnější ze všech.
Proslulá jsi svou krásou.
Však je to pouze krása vnější.
Proto Sněhurka
bude vždy ta nejkrásnější.
Proto královno,
měla bys pochopit,
že pro krásu
je třeba v srdci dobrá být.
Ty lžeš!
Je třeba v srdci dobrá být.
Bylo nebylo
jedno mírumilovné království,
ve kterém vládla dobrá královna,
která věřila, že krása její říše
nespočívá ve zlatě a drahokamech,
ale v dobrotě jejího lidu.
Královna vládla milosrdně a laskavě.
Byla nebojácná, spravedlivá, kurážná a věrná.
A jmenovala se Sněhurka.
Do hor k výšinám
Až po nejhlubší sráz
- Slunce září nám - Všude spousta krás
A strom košatější Plody šťavnatější
Vždycky úrodou svou
Zkušenost přinesou
Hojnost nekonečnou
Časy dobré jsou
Do hor k výšinám
Slunce září nám
Časy dobré jsou
KONEC
SNĚHURKA
České titulky: Vojtěch Kostiha