- Čemu se směješ? - Mám hrozný strach.
- Z čeho? - Nevím.
Neboj se.
„KDYKOLI JSTE SE VZBUDILI, BYLO SLYŠET ZAVÍRÁNÍ DVEŘÍ.“
VIRGINIA WOOLFOVÁ, STRAŠIDELNÝ DŮM
Když jsem byla malá a pořád jsme se stěhovali,
psala jsem si poznámky,
které jsem pak skládala na malé kousky
a schovávala je
na různá místa, aby, kdybych se tam chtěla vrátit,
tam čekal kus mého já.
A vrátila ses někdy?
- Ne. - Vidíš? To se ti snažím říct.
Protože to nebylo třeba.
Co tam stálo?
Byly to jen staré rýmy a básně.
Věci, které jsem si chtěla pamatovat
ze života v tom domě,
nebo co se mi tam líbilo.
Proč jsi odešla?
Proč jsi všechny ty domy opustila?
Protože jsem neměla na vybranou.
V tomhle domě se ozývají divné zvuky.
Co to děláš?
Jen jsem zkoušela, jak je těžké, jestli bych s ním pohnula.
Je čerstvě naladěné.
To bylo tak před rokem.
Ale nejspíš je pořád naladěné.
Nemám sehnat stěhováky?
Kvůli pianu?
Jo.
Budeme si ho brát s sebou?
Říkala, že můžeme, jestli chceme.
Nepochybně najdeme lepší, když...
Je tam něco?
Co to bylo?
Nevím.
Možná něco spadlo na piano.
Kolik je?
Srdce mi tluče jako o závod.
Necháte mě s ním chvilku?
Počkejte.
Ano?
Ale nic.
Jste v pořádku?
- Jste si jistá? - Jo.
- Budu hned za rohem. - Díky.
JE MI TO MOC LÍTO. ZAVOLEJ, KDYBYS POTŘEBOVALA. S LÁSKOU LINDA.
PS: DEJ MI VĚDĚT, KDY K TOBĚ MŮŽU POSLAT MALÍŘE KVŮLI ODHADU.
Ne, ty za to nemůžeš.
Ahoj.
Čau.
Na někoho čekám.
Na koho?
Už si nevzpomínám.
Zvládneš řídit domů?
Jo. A ty?
Díky, žes mě hodil domů.
- Jo. To nic. Zavolej mi příští týden. - Dobře.
Už bys měl jít.
„TADY JSME SPALI,“ POVÍDÁ.
...DIVOCE BUŠÍ TEP DOMU...
OPUSTIL DŮM, OPUSTIL JI...
„TEN POKLAD JE VÁŠ.“
Ahoj.
Tohle by nemělo být tak těžké.
Už o tom dneska nechci mluvit, ano?
Můžeme si o tom promluvit zítra?
Dobře, možná.
Na.
Máš zpoždění? Protože sis přispal?
Všechny ty hrozné sny byly tak opravdové
Je tam tvá milenka? Probouzí se?
Zemřela v noci? A teď jsi zůstal sám?
Sám
Zrcadlo, zrcadlo Tvůj křivý nos
Jaká hloupá hra Nic jsi nestihl udělat
S tvou nejdelší tratí Tvým nejlepším skóre
Zatímco se dřeš A stěžuješ si na válku
Válku
Mám zpoždění? Je toho na mě moc
Všechny ty hrozné sny A jasné obrazovky
Je tam moje milenka? Rozcházíme se?
Našla si jiného? A teď jsi zůstal sám?
Sám
Kdo je tam?
To jsem jen já.
Aha.
Myslel jsem, že možná...
To je jedno.
Vnímám tuhle chvíli Jako by byla má poslední
Zapal to, spal to Ale já neuteču
Nevím, jestli věříš na svět duchů.
- Jo, věřím. - Vážně?
Tak to tě tenhle další jev ohromí.
Vím, že to zní divně, ale začíná to...
„Vyber si kartu, kteroukoli.“ Vyber si.
Pamatuješ si ji? Zapiš si ji do paměti.
- Mám to. - Dobře.
Dívej se velmi pozorně.
Protože pokud jsou v tomhle strašidelném domě duchové...
- musí tu kartu najít. - To mě podrž.
Nemám s tím problém, pokud se mají dva lidé rádi.
Je to nějaký výraz pro...
To zní, jako by sis myslel, že by to ženy dělat neměly.
Když ne to,
a nehodí nám to žádné peníze, proč...
To jsou tvé dvě polarity?
- Polarity? - Priority nebo tak.
Peníze jsou jen peníze. Musíš je z té rovnice vynechat.
- Teď co? - To jsem taky říkala.
- Není to jen... - Ne, najdeš nějaký důvod.
A já taky zjistím, co se děje.
Takže žádné peníze. Co ti zbylo? Máš...
lidi kolem sebe. Máš Claru, máš čas.
Čas je důležitý.
Ale máš ho asi tolik jako kdokoli jiný, plus minus.
A co Bůh? Možná máš Boha. Co ty na to?
- Jestli mám Boha? - Ano.
Ne.
Dobře.
Rozeberu vám to následovně.
Spisovatel napíše román. Písničkář napíše píseň.
Hudební skladatel napíše symfonii, což je asi ten nejlepší příklad,
protože všechny ty nejlepší byly napsány pro Boha.
Tak mi řekněte, co se stane,
když Beethoven píše svou Devátou symfonii
a najednou se jednoho dne vzbudí a dojde mu, že Bůh neexistuje.
Všechny ty noty, akordy a harmonie,
které měly nahradit tělesnost...
Dojde vám, že je to obyčejná fyzika.
A tak Beethoven řekne: „Kruci,
Bůh neexistuje, takže to nejspíš píšu pro lidi.
Teď je to jen praktická věc.“
Co vím, tak neměl děti, ale kdyby je měl...
Měl synovce.
- Cože? - Synovce. Měl synovce.
Dobře. Skvělé. Takže to píše pro něj.
Nebo pro Nehynoucí lásku.
Ano. Nebo pro kohokoli jiného.
Ale lásku z toho vynechme
a shrňme to celé do jedné myšlenky:
„Pro tohle si mě budou pamatovat.“
A také že si ho pamatujeme.
Děláme, co je v našich silách, abychom vytrvali.
Budujeme si odkaz kousek po kousku
a možná si vás bude pamatovat celý svět...
nebo možná jen pár lidí,
ale ze všech sil se snažíte o to, aby tu po vás po smrti něco zůstalo.
A tak pořád čteme tu knihu.
Pořád si zpíváme tu písničku,
děti si pamatují své rodiče a prarodiče
a všichni si sestavují rodokmen.
A Beethoven má svou symfonii a my taky.
A všichni ji budou poslouchat
i v dohledné budoucnosti. Ale...
tam se to všechno začne hroutit, protože vaše děti...
Máte děti?
Kdo z vás má děti?
Ty? Tvoje děti umřou. Tvoje taky. A tvoje taky.
Jen říkám, že všechny zemřou.
A jejich děti zemřou. A tak dále a tak dále.
A pak dojde k velkému tektonickému posunu.
Yosemite vybuchne, západní desky se posunou,
zvedne se hladina oceánů, hory se zhroutí
a devadesát procent lidstva bude rázem vyhlazeno.
Je to jen věda.
Ten, kdo to přežije,
se přesune do vyšších poloh, sociální řád zmizí
a opět se z nás stanou hledači, lovci a sběrači,
ale možná tu bude někdo, kdo si jednoho dne
bude broukat povědomou melodii.
A to dá všem špetku naděje.
Lidstvo je na pokraji vyhynutí,
ale trochu se to protáhne, protože někdo uslyší,
jak si někdo v jeskyni brouká melodii,
a díky tomu zvuku pocítí vedle strachu, hladu
a nenávisti ještě něco jiného.
Lidstvo bude žít dál a civilizace se vrátí do starých kolejí.
A teď si říkáte, že dokončíte tu knihu.
Ale dlouho to nevydrží.
Protože planeta bude pozvolna umírat.
Za několik miliard let se ze Slunce stane rudý obr
a nakonec celou Zemi pohltí.
To je fakt.
Možná že do té chvíle
se usídlíme na úplně jiné planetě. Dobře pro nás.
Možná vymyslíme, jak si s sebou vzít
všechno, na čem nám záleží.
Budou tam mít fotokopii Mony Lisy, někdo ji uvidí,
smísí mimozemskou hlínu se slinami, namaluje něco nového
a tak to pokračuje dál.
Ale ani to nic neznamená. Protože i kdyby
nějaká forma lidstva uchovala nahrávku
Beethoveny Deváté symfonie až do budoucnosti,
budoucnost narazí do cihlové zdi.
Vesmír se bude dál rozpínat
a nakonec pohltí veškerou hmotu.
Všechno, o co jste usilovali,
všechno, o co se vy a nějaký neznámý na druhé straně planety
podělíte s nějakým budoucím neznámým na zcela jiné planetě,
aniž byste o tom věděli,
všechno, díky čemuž jste se cítili důležití nebo na co jste byli hrdí,
všechno to zmizí.
Každý atom v této dimenzi
se rozpadne na kousky silou tak prostou jako...
A pak se ty částečky
zase spojí...
a...
vesmír se zase smrští do zrnka, které bude příliš malé,
aby ho kdokoli z nás viděl.
Takže...
můžete napsat knihu...
ale její stránky shoří.
Můžete si zpívat písničku a šířit ji dál.
Můžete napsat hru a doufat, že lidem utkví v paměti,
že ji budou hrát dál. Můžete si postavit vysněný dům,
ale nakonec je to stejně bezvýznamné,
jako když zarýváte prsty do země a hloubíte jamku.
Nebo když šoustáte.
Což je asi skoro to samé.
Nemyslím, že někdo přijde.
Děkujeme ti, Pane, za všechna tvá požehnání,
jichž se nám dostane díky tvé štědrosti.
Skrze Krista, našeho Pána. Amen.
Tohle je dobré.
Vidíte teď ten dům?
Je přímo tamhle.
Tamhle. Vidíte ho? Vím, že jo.
Bude to malý dům, ale postačí nám, nemyslíte?
Tak jsme tady.
Prohlédněte si to tu.
Vzadu jsou dvě ložnice s koupelnou.
Kuchyň je tamtudy. Tamhle je pracovna.
Už pár měsíců jsme tu žádné nájemníky neměli,
- takže je tu zatuchlo. - Je to včetně piana?
Bylo tu...
- To tu bylo vždycky. Jestli chcete... - Co? Včetně piana?
Bylo tu vždycky.
- Neslyším vás. - Jo, když budete hrát,
- neuslyšíte mě. - Jen žertuji.
Piano tu bylo vždycky. Jestli chcete, můžu ho dát pryč.
Ne.
Musím to vzít. Buďte tu jako doma.
Děkuji, Lindo.
Haló?
Ahoj.
Ne, dělám teď prohlídku domu.
Máš zpoždění?
Protože sis přispal?
Všechny ty hrozné sny byly tak opravdové
Je tam tvá milenka? Probouzí se?
Zemřela v noci? A teď jsi zůstal sám?
Sám
Zrcadlo, zrcadlo
Tvůj křivý nos
Zplihlé vlasy
Tucet vrásek
Žádné děti
Jen prázdnota
Doma je doma
Což je v pořádku. Chápu.
To lidé dělávají. Odejdou
- a pak se zase vrátí domů. - To já tu jsem vždycky.
Chaos
Dvacet vzkazů Bolí tě z toho palce?
Co se ti na tomhle domě tak líbí?
Vážně.
Historie.
Co tím myslíš?
Zlato, máme už něco za sebou.
Ne tak moc, jak si myslíš.
Takhle to nemá být.
Máme dělat rozhodnutí společně.
- Copak to nechápeš? - Ano.
Tak proč je dělám jen já?
Protože nechci to, co chceš ty.
Protože tady chceš zůstat?
Proč?
Ahoj.
Hej.
Co?
Nevadí mi, když se odstěhujeme.
Můžeme se odstěhovat.
Nevím.
Možná něco spadlo na piano.
Kolik je?