Plzeň fengsel i Tsjekkia.
En av Europas største produsenter av metamfetamin.
Vi skulle produsere 105 kg på to år.
Nesten én av tre tsjekkiske fanger var
metamfetaminbrukere før de havnet i fengsel.
Jeg begynte med sprøyter. Da gikk det galt.
Når du tar det, må du ikke sove eller spise.
Du bare nyter.
I fengselet er det en utfordring å holde dop ute.
Ser du den tråden som henger ned?
Sånn flytter de dopen ut av cellen når de er innelåst.
Dop finner alltid en vei inn. Sånn er det bare.
Jeg heter Raphael Rowe.
Jeg tilbringer ei uke i dette tsjekkiske fengselet,
men det er ikke første gang jeg er i fengsel.
Jeg sonet 12 år for et drap jeg ikke begikk.
Nå reiser jeg verden rundt
og oppdager hvordan livet er
i noen av verdens tøffeste fengsler.
Tsjekkia.
Europas metamfetaminhovedstad.
Tjue metamfetaminlaber, ofte selvlagde og i folks hjem,
raides hver måned her.
Å injisere stoffet er vanligere her enn noe annet sted i EU.
En studie oppdaget til og med at fisk i tsjekkiske elver
viser tegn til avhengighet.
Det beviser at ingen andre land i Europa har et like stort metamfetaminproblem,
og for produsentene og dem som langer dop
er det mye penger å tjene. Og det er et så vanedannende stoff
at brukerne ofte begår forbrytelser for å finansiere dopbruken.
Det er opp til general Jakub Frydrych
å få kontroll på denne metamfetaminepidemien,
her kjent som Pervitin.
Hvordan vil du beskrive omfanget av problemet her?
Fenomenet metamfetamin er ondt.
Pervitin er absolutt det stoffet i Tsjekkia
som forårsaker flest helse-, samfunns- og kriminalproblemer forbundet med dop.
Vi ser det i grupper som driver med biltyveri.
Dette er ofte mennesker
som utnytter metamfetaminens stimulerende effekt,
og de bruker det når de begår kriminelle handlinger.
Små laber får nå selskap av større aktører.
Vi har opplevd en forvandling de siste fem årene.
Og det har å gjøre med at metamfetamin
importeres i enorme mengder til Europa.
De pleide å finne et tonn eller halvannet i året,
men nå er det omtrent seks, sju tonn
med metamfetamin som beslaglegges i Europa.
Epidemien er en enorm utfordring for tsjekkiske fengsler.
Tretti prosent av innsatte brukte stoffet i de 12 månedene
før de ble dømt.
Jeg tilbringer neste uke i Plzeň, et av landets største fengsler,
for å finne ut hvordan de håndterer problemet.
Jeg har hørt at fengselet har en dristig tilnærming,
et strengt antidopprogram som jeg skal være med på.
Jeg vet ikke om fengselet realistisk sett
kan hjelpe folk som er avhengige av et så seriøst stoff.
Men det finner jeg vel ut.
Halvparten av de innsatte, de mindre farlige,
blir bedt om å finne veien til fengselet selv.
Det er første gang jeg ankommer til fots.
DAG 1
Mer piggtråd enn i en piggtrådfabrikk.
-Det er digert. -Bli med kollegaen min.
Dette minner meg om et London-fengsel jeg satt i
som het Wandsworth, et av Storbritannias mest berømte.
Ubehagelig å være et sted som minner om et sted du selv har sonet i.
Fjern alle tingene dine.
Som tidligere livstidsfange behandles jeg som en svært farlig fange
og utsettes for en særdeles grundig ransakelse.
Du kan ta av deg resten.
Behold undertøyet inntil videre.
Bruker du dop?
Nei, det gjør jeg ikke.
Vend ryggen mot meg og gjør tre knebøy.
Helt ned.
Spre armene.
Stikk ut tunga.
Opp med tunga.
Greit.
Løft opp pungen.
Greit. Kle på deg.
Det er en grundig visitasjon.
Jeg måtte løfte ballene og greier.
Nå tar du dette teppet og legger alt der.
Cellen min er i fengselets spesielle dopfløy,
der 80 fanger velges årlig for å gjennomgå ti måneders avvenning.
Den kombinerer visst strenge regler med obligatoriske terapiaktiviteter.
-Hei. -Står til?
Bare bra. Denne?
Ja.
Skulle noe skje, er det en nødknapp på veggen.
Trykk, så kommer jeg.
Ha det.
Ok. Hvordan går det?
-Hei. Petr. -Petr.
-Jeg er Kuba. -Hvordan går det?
-Hei. Marek. -Marek.
Kan dere vise meg rundt? Er det her madrassen min er?
-Ja. -Og du er her, Petr?
-Ja. -Ok.
Så det er her dere to…?
Han sover her. Jeg sover her.
-Og dere har en do og en vaskeservant. -Ja.
-Ingen dusj. -Nei.
Så de fleste i denne seksjonen, om ikke alle,
har et narkotikaproblem?
Ja, de fleste er her på grunn av dop eller alkohol.
De kommer hit for å få behandling.
Fortell mer om hvordan regimet funker her.
De får deg til å gjøre rent så du glemmer dopen.
Vil du ha noe, må du jobbe for det.
Du må jobbe med deg selv.
Men det finnes også "gode" mennesker her.
Som disse hotovci som går rundt og sjekker ting.
De oppfører seg som vakter og føler at de overlegne.
Så de er det man kaller tystere eller…
De rapporterer til vaktene.
De såkalte hotovciene
er ei gruppe fanger som har fullført timånedersprogrammet
og blitt valgt til å bli i fløyen
for å assistere og hjelpe til med overvåking av medfanger.
Hei.
Jeg har blitt innkalt for å prate med lederen deres.
Jeg er Raphael.
Jeg er Mates.
-Mates? -Ja.
Hva er reglene jeg må følge, da?
Hva må jeg vite for å unngå å bli anmeldt?
De grunnleggende reglene er vel å gå ordentlig kledd i gangen,
ingen røyking på cellene. Det har vi røykerommet til.
Blir du tatt, blir du straffet.
To ganger daglig, klokka åtte om morgenen
og seks om kvelden, utføres en sjekk. Da må cellen være ren.
Ok, det er ganske… Ok.
Og vær forsiktig når du går til lunsj.
Ikke snakk med noen fra andre fløyer.
Hvis vakten ser deg,
får du anmerkning for uautorisert kommunikasjon.
Sånn funker det bare her.
Er du ikke fornøyd, kan vi gå til vaktrommet,
og så kan du dra herfra.
De tar åpenbart disiplin på alvor her.
På cellen vil jeg dobbeltsjekke at jeg ikke bryter noen regler.
Må man kneppe opp jakka?
-Ja, det må man. -Hvorfor? Hva er konsekvensene?
Om du gjentatte ganger bryter regler
og blir irettesatt av vaktene, kan du ende opp på isolat.
Det er veldig strengt.
Slik han beskriver det, er de et lite samfunn.
De har sine egne regler.
De vil være her, så de må følge de reglene.
Dette er et seriøst sted på den måten
at de tar det de gjør her på alvor.
Og med det mener jeg at jeg allerede føler meg kontrollert,
og det begynner der.
DAG 2
Det er min første morgen i Plzeň-fengselet i Tsjekkia.
Celledørene åpnes kl. 05.00.
Før frokost gir Petr, Jakub og Marek meg en omvisning.
En av deres viktigste kontakter i fløyen er en sivilist og ikke en fengselsvakt.
Her er støttearbeidernes rom.
De er her mesteparten av dagen.
Trenger du noe, kan du komme hit.
Er dette en sosialarbeider?
En du kan prate med om eventuelle problemer du har?
Ja.
Innsatte må bestå hyppige doptester,
og i motsetning til fengselets hoveddel må de til regelmessig rådgivning
og utføre oppgaver og terapiaktiviteter.
Samarbeider de ikke, risikerer de å bli sendt vekk fra fløyen.
Jeg ser på de to ulike fargene på veggen
og prøver å forstå hva meningen med det er.
De som nesten er ferdige med programmet er her.
Når du gjør fremskritt, får du et bedre rom.
Etter noen rundstykker til frokost
og en opptelling begynner den daglige rutinen
med å vaske hver millimeter av fløyen.
Jeg aner ikke hvorfor vakten står bak meg og inspiserer arbeidet mitt.
Å, gud. Se.
Jeg har gått ned i respekt.
Ferdig.
-Ferdig. -Ferdig? Er jobben gjort?
Det var ærlig talt helt meningsløst.
Dette er voksne menn som prøver å venne seg av med narkotikamisbruk,
og de vises hvordan de skal feie. Det er meningsløst arbeid, spør du meg.
Hittil har jeg ikke rukket å bli kjent med cellekameratene mine.
En begynte å ta og lange Pervitin, metamfetamin,
da han ennå gikk på skolen. Marek er fortsatt bare 22 år.
-Kan du lese og skrive? -Ja.
Men du er på grunnskolenivå.
Jeg fullførte niende klasse i fengsel
fordi jeg fikk min første dom som mindreårig.
Du havnet i fengsel igjen
før du rakk å gjøre noe mer meningsfullt i livet.
Jeg gikk bare tilbake til det jeg kunne.
Jeg begynte å selge dop igjen.
Jeg begynte å gjøre det samme igjen før de sperret meg inne.
Jeg hadde ikke tid til utdannelse og tenkte ikke på det.
Petr havnet også i trøbbel i tenårene og ble tatt fra familien sin.
Da jeg ble løslatt etter forrige dom,
giftet jeg meg.
Hva ble du dømt for forrige gang?
For å ha voldt alvorlig skade.
Hvor ofte har du sittet inne?
Fra 13 til 18,
så var jeg ute i halvannet år, og så satt jeg inne i to og et halvt år.
Hva gjorde du da du var 13 år?
Faren min er alkoholiker,
og han sloss med meg, han sloss med mora mi.
Jeg sloss mye med klassekameratene mine.
Og til slutt sperret de meg bare inne.
Da jeg var 18 og slapp ut, hengte faren min seg,
og jeg begynte å injisere Pervitin.
Så brakk jeg beinet til noen,
og de sperret meg inne igjen.
Da jeg slapp ut, ville jeg endre livet mitt,
og jeg fikk meg en kjæreste.
Jeg fridde til henne. Så var hun utro.
Hun lå med en fyr, og jeg banket ham opp.
Nå har jeg blitt dømt for legemsbeskadigelse fire ganger.
Han har det vanskelig.
En plaget og svært ung mann. Han er bare 25 år.
Han har hele livet foran seg om han får grep
på utfordringene han må overvinne nå.
Stakkars Marek. Han er 22 år gammel,
og man kan se uten at han sier noe at han er redd. Han er redd for fremtiden.
De kommer alle til å slippe ut, og så begynner utfordringen.
Har dette fungert?
Om ettermiddagen blir jeg og cellekameratene
sendt ut for å jobbe i fengselshagen.
Har du bygd hele denne veien?
Nei.
-Jeg gjør sånn. -Ja?
Og jeg gjør sånn.
Jeg liker det. Man tenker ikke på alt som skjer i livet.
At du er trist, at du savner familien din.
Det er bedre for psyken.
Jeg har møtt flere innsatte
hvis liv har blitt ødelagt av metamfetamin,
men ingen som sitter inne for produksjon.
Så snakker jeg med en fange som heter Jakub.
Jeg var en entreprenør.
Jeg vraket biler på miljøvennlig vis,
så jeg hadde tillatelse til å importere kjemikalier
som jeg offisielt kunne kjøpe.
Hva hadde du med Pervitin å gjøre?
Vi var en gruppe med 24 personer
som skulle produsere 105 kg metamfetamin på to år.
Det er mye Pervitin å produsere.
Så dette var organisert kriminalitet?
Ja, jeg skaffet kjemikaliene. En annen skaffet pillene.
Så hadde vi fem kokker
som vi leverte kjemikaliene og pillene til.
De delte det seg imellom.
Jeg trodde at fordi jeg bare solgte kjemikaliene,
og fordi de også brukes til å lage fyrverkeri,
så ville det ikke være ulovlig.
Men du visste at du solgte dem
til organiserte forbrytere som lagde metamfetamin.
Hva mye er 105 kg Pervitin verdt på gata?
Fire millioner euro.
Hva synes du nå om at menn som deg er ansvarlige
for lidelsen til mange menn og kvinner i dette landet?
Hva tenker du nå som du er i fengsel og ser mange av dem?
Nå som jeg er her, ser jeg dem som er her,
at de har mistet familie, penger og arbeid.
Du vet, de som tok dårlig stoff og mistet tennene.
Vi tok stolthet i å forsyne ren, ublandet metamfetamin. Se.
Er det en Pervitin-pose? Doppose?
Ja, doppose.
Heldigvis er det ikke dop i den.
Synes du det er morsomt?
Mannen som forsynte stoffet
som har ødelagt så mange liv, ler av en liten pose tomhet.
Jeg kan ikke vite om dette virkelig er en doppose
eller om Jakub bare har en dårlig sans for humor.
Uten store produsenter på et hvilket som helst nivå,
ville ikke stoffet eksistert.
Og frem til menn som Jakub blir tatt av myndighetene,
vil stoffet fortsatt bli produsert.
Men jeg tror ikke han har skjønt hva for en betydelig rolle han har spilt
i avhengigheten til folk som ender på bunnen.
Og det vil alltid finnes en hierarkiforskjell mellom produsentene
og folk som Petr, Jakub og Marek, cellekameratene mine,
som er sårbar ungdom, unge menn som ender opp med å ta stoffet.
DAG 3
Jeg har syltetøy, en kopp te og en bolle.
Jeg har så vidt rukket å drikke teen min,
men Petr gjør seg allerede klar til noe.
Etter frokost må vi vaske.
De sjekker om det er noe støv her.
Som her på toppen av dørene.
Om det er det støv på stolene, her på bordet,
under skapene, om alt har blitt vasket. Om sengene er ordentlig redd opp.
De sjekker alt.
Hva skjer om de finner støv?
Du får anmerkning. Får du tre av dem, får du et rødt merke og restriksjoner.
Etter oppropet
er de fem fløyprefektene, eller hotovciene, på jakt etter noe.
-Dette er hotovciene. -Hotovci.
De sjekker om rommet ditt er rent.
-Det er dem du misliker. -Ja.
Om vi ikke vasker rommet.
Så om han melder fra til vaktene…
Melder fangen fra til vaktene om hvorvidt rommet er rent?
Ja.
Ikke rart at folk misliker ham.
Nei.
Jeg oppdager noe nytt daglig. Det dreier seg ikke bare om innesperring.
Det dreier seg om organisering, om disiplin.
Det er en struktur her
som de selvsagt retter seg etter, for om de ikke gjør det,
kan de miste retten til å ta del i programmet eller straffes.
Heldigvis er det ikke bare regler og vasking.
De innsatte mottar også terapi for å redusere stress og vold,
som yoga ledet av en fange.
Bra oppmøte. Mye grynting og stønning.
Denne?
Mates, hotovcien jeg møtte den første dagen,
har allerede fullført rusprogrammet,
og jeg vil finne ut hvordan det funket for ham.
Han passer på fengselets tropiske fisk.
Vet du hvordan du stjeler olje?
-Ja. -Gjør du?
Ja, men jeg skal ikke gjøre det.
Jeg er god på å stjele bensin. Jeg skal vise deg.
Og nå med denne hånda.
-Denne hånda. -Greit.
Pass på å ikke suge opp fisken.
Slipp nå.
Hvordan havnet du i programmet? Hvorfor deltok du?
Hver gang jeg begynner å ta dop, stjeler jeg, kjører uten sertifikat
og stikker av fra purken.
Det samme om og om igjen.
Når tok du narkotika sist?
Jeg har ikke tatt noe siden jeg havnet her.
Jeg tar det på alvor. Hovedsakelig…
Hovedsakelig på grunn av familien min, sønnen min,
og på grunn av kjæresten min som fortsatt har tro på meg,
selv om jeg ifølge mora mi er uforbederlig.
Jeg sitter inne fordi jeg ble straffet for atferden min.
Hva er fordelene bortsett fra fløyen der de prøver å slutte med dop?
Den største fordelen er
at de virkelig prøver å hjelpe deg og jobber med deg.
Spesialister, psykologer og terapeuter tar seg av hver enkelt her
og løser deres spesifikke problemer sammen med dem.
Ser du på de andre fløyene her,
kjenner de ikke til annet enn dop.
Den er der hver dag.
Folk injiserer dop der. De ville drept for dop.
De blåser i hva som skjer om ei uke, to uker.
Eller når de kommer ut. De bryr seg bare om nået.
Hotovcier har fullført programmet som Petr og de andre gjennomgår,
og de har lykkes og blitt belønnet med roller som pålitelige fanger.
Jeg synes det er smart fordi det gir dem et ansvar
de sannsynligvis aldri hadde hatt før.
Det er interessant, for det er en skritt på veien
til å gi opp den gamle livsstilen med Pervitin
og deltakelse i det kriminelle brorskapet.
Alt går bra hittil. Han er en suksess.
Men utfordringen begynner når han slipper ut.
Enten de er hotovci eller ei får alle fangene i fløyen min
en time hver dag ute i treningsgården.
Vær så god.
-Jeg? -Du.
To.
Ja!
-Kom igjen! -Kjør på.
-Hei! -Kom igjen!
Kom igjen!
-Kjør på! -Kom igjen!
Jeg er ute av trening.
Gården er omringet av cellevinduer,
og jeg ser noe mistenkelig der oppe.
Tråden som henger fra toppcellen til den andre cellen,
er det sånn de flytter på ting?
-Kaffe. Tobakk. -Alt mulig.
Dop.
Greit.
Det ser ut som det er det som skjer der nå.
Jeg vil høre mer fra min cellekamerat Marek
om hva han står overfor i kampen for å holde seg unna metamfetamin.
Jeg har prøvd nesten alt.
Det er et stoff for alle formål.
Når du tar det, må du ikke sove eller spise.
Ingenting. Du bare nyter det.
Den er fortsatt sterkere enn meg.
Man unnslipper det ikke. Skjer det, så skjer det.
Du må være forberedt på
at du vil ødelegge alt igjen. Du ødelegger alt igjen,
og så må du begynne på nytt.
De snakket om Pervitin. De sier at det er det beste de får.
Men det gjør en trist å tenke på,
ærlig talt, å føle at denne unge 22-åringens skjebne
er å slippe ut og begynne med dop igjen.
Det ville ikke overrasket meg om noen av dem fortsatt bruker
og lurer myndighetene.
Det får en til å lure på hva som kan gjøres.
DAG 4
Fengselet forteller meg at i tester av over 1 300 innsatte
var kun fem prosent positive for metamfetamin eller annen dop.
De sier at selv det er mer enn hva de ønsker,
men jeg har hørt mange historier fra de innsatte
om dop i hoveddelen av fengselet.
Så i dag forlater jeg dopfløyen for å se selv.
Jeg har blitt utplassert på fabrikken
der 300 innsatte lager metallplattformer og trapper
for et privat selskap for halvparten av tsjekkisk minstelønn.
På fabrikkgulvet møter jeg Larry. Han sitter inne for tyveri.
-Så dette er jobben din? -Ja.
-Ok. -Jeg skjærer metallstykkene,
og stykkene og platene settes sammen.
Så du skjærer dem så de blir sånn.
Ja.
Så blir de presset sammen der.
Sammen. Og der har du…
-Sluttresultatet. -Ja.
Og du får 8 500 koruna i måneden for det.
-Det er lite, men hva kan man gjøre? -Bedre enn ingenting.
Når arbeiderne får en pause,
får jeg sjansen til å undersøke omfanget av dopproblemet
her i fengselets hoveddel.
Siden jeg kom, har jeg hørt om problemer med dop.
Særlig Pervitin skal være et alvorlig problem.
Bruker noen av dere dop?
Jeg bruker, men jeg er ikke avhengig.
Ler du fordi han er avhengig?
Hvorfor ler de av deg, Michal?
Jeg vet ikke. Begge er junkier.
Er dere også junkier?
Noen ganger.
Noen ganger. Litt Pervitin?
Vi er tsjekkere, og "pepperkaker" er en kultur her.
Det er trist, men sånn er det jo.
Det er bare vår kultur.
-Ikke sant, Michal? -Ja.
Hvor er dere i denne syklusen av dopbruk og kriminalitet nå?
Har fengselet endret hvem dere er, hva dere gjør på utsiden?
Og hva dere gjør når dere slipper ut etter denne dommen?
Fengselet hjelper oss ikke, og vi vil fortsette å bruke det.
De som liker det, vil fortsette. Hvorfor skulle vi lyve?
Endelig er du ærlig.
Ærligere blir man vel ikke?
Takk for ærligheten.
De ser ut til å ha avfunnet seg med at de ikke blir nyktre når de slipper ut.
Men for dem som vil endre livet sitt,
tilbyr fengselet teknisk trening i en rekke ferdigheter.
Nå er vi på en teknisk skole for fengselstjenester.
Dette er verkstedene der du får spesialtrening.
Så dette blir din plass.
Denne?
Dette er tegningen vi skal følge.
På den tekniske skolen kan de lære det grunnleggende om å bore,
sveise og lese tegninger.
Det betyr at de kan bruke dette selv på utsiden.
De er kvalifisert til arbeidet.
Navnet ditt?
-Anthony. -Anthony.
Her.
Sånn.
-Ja? -Ja.
Gjør jeg dette riktig?
Ja.
Hvor lenge har du vært i fengselet?
Dette er mitt fjerde år. Narkotika.
Dop.
Doplanging? Dopbruk?
Nei, jeg lagde den.
Hvor ofte har du sittet inne?
Fire ganger.
Hva var du i fengsel for de tre andre gangene?
Narkotika også.
-Narkotika. -Lagde du dop igjen?
Ja.
Så du har vært på verkstedet i to år.
Har det hjulpet? Hjelper det?
-Ja, litt. -Hvordan hjelper det deg?
For det første går tiden raskere.
For det andre får du se noe nytt. Jeg har aldri jobbet.
Så for meg er dette litt gøy.
En ny ferdighet er et våpen i arsenalet ditt
når du slipper ut av fengsel og prøver å finne jobb. Det er målet.
Det er det fengsel bør gjøre. Lære fanger nye ferdigheter.
Det er å gi dem noe de ikke hadde i livet,
og det kan bare være bra.
DAG 5
I dag skal jeg bytte side og henge med fengselsvaktene.
Først kom de for å la meg
se innsatsen de gjør for å holde dop ute av fengselet.
Hvor skal jeg nå? Jeg skal møte hundeføreren
som ransaker eiendeler som sendes inn i fengselet
av fangenes familier.
Og hva leter hunden etter?
Opiater, dop.
Pervitin, heroin, marihuana.
Er det trygt å komme inn?
Ok.
Hallo.
Hunden er faktisk det mest effektive vi har.
Den kan finne noe vi ikke finner under røntgen eller noe annet sted.
Ja, denne posten kom i dag,
men hunden sjekker den før en annen kontroll,
og så går den videre og deles ut til fangene.
Det skal mer til enn en hund for å holde dop ute av et fengsel
av denne størrelsen.
I dag gjennomgår vaktene opprørstrening.
De ser ut som de er klare for alvor.
Med over 1 000 fanger innesperret her må de være klare for trøbbel.
Og i dag later jeg som jeg er en voldelig fange.
Det minner om min egen tid i fengsel
og hvordan det er å stå overfor overveldende makt.
Å, faen.
Hunden har felt den siste på opprørslaget mitt.
Samme hvor stor og tøff du er
og hvor hardt du prøver å kjempe imot dem.
De er større og sterkere, og de kommer til å felle deg.
Da jeg satt inne på ordentlig, ble jeg sendt til segregeringsenheten
flere ganger enn jeg kan telle.
Og her i Plzeň er segregeringsenheten et travelt sted.
Trappa er smal, så vær forsiktig.
Det er faktisk det verste stedet i fengsel som en mann kan havne på.
Hvor mange celler har dere til rådighet for problemfanger?
Trettito celler.
Er de alle opptatt nå?
De fleste.
La oss ta en titt på denne.
Kom igjen.
Ok. Den kan holde inntil to fanger.
Ja, to fanger.
Tror du det hjelper å straffe fanger på denne måten?
Hjelper det dere å håndtere fengselsbefolkningen?
De problematiske innsatte innser at de har gjort noe galt.
Når de går tilbake til cellen,
til fløyen, har de lært noe.
Og de oppfører seg.
Vet du hvor lenge en fange maksimalt kan sendes til segregering?
Det varierer. Det spørs hva fangen har gjort.
Maksimum kan være opptil 28 dager.
Den brutale realiteten ved segregering som straff.
Og jeg vet det, for jeg har tilbrakt 28 dager
på sånne segregeringsceller alene uten privilegier.
Jeg vet hvor tøft det er å overleve én dag,
for ikke å snakke om 28 jævla dager.
Ro deg ned.
Får jeg lov til å snakke med noen her?
Finne ut hvordan de har det, hva de gjorde, om de har lært leksa si?
Det er dessverre ikke mulig nå.
Det er en vakt der. Ikke denne vakten.
Men en vakt der sier tvert nei, som om han har noe å skjule.
Lærer fyren som sitter 23 timer i døgnet på denne cellen ei lekse?
Det er alt jeg vil vite.
Men atmosfæren har endret seg. Dynamikken har endret seg.
De er misfornøyde, så jeg bør nok gå.
Skal vi gå?
-Ja. -Gå.
Men på dopfløyen vises en helt annen side av regimet.
Noen av dem jeg har blitt kjent med har gruppeterapi som skal gjøre dem klare
for å bekjempe demonene når de slipper ut.
Gjør jeg det for meg selv, kan jeg løse problemene.
Jeg har rett til å være trist, sint, ubalansert.
Jeg har rett til det. Man har rett til å slite.
Men jeg vet jeg har den indre styrken.
Jeg kan stole på den,
og jeg trenger ikke å drukne i alkohol eller dop.
Hva gjelder alkohol,
tror jeg det også kan være medisin til en viss grad.
At om noen har…
Bestefar pleide å ta en dram plommebrandy hver morgen.
Og det gikk fint, men nei. En alkoholiker bør…
Han bør ikke drikke. En gambler bør ikke spille,
og en narkoman bør ikke…
Jeg ville ikke møte folk og ha det gøy, more meg.
Jeg ville bli full, sitte hjemme og se på opptaket fra bryllupet mitt…
-Du plaget deg selv med vilje. -Ja. Jeg likte det bare.
Denne typen terapi kan virkelig hjelpe fanger å bli rusfrie,
men på cellen min finner jeg min yngste cellekamerat Marek.
Hvor lenge soner du igjen?
Jeg har vært her i to og et halvt år og har fire år igjen.
Så du må sone seks og et halvt år.
Det er fengselsstraffen din, seks og et halvt år.
Det er en sjanse for at jeg etter halve dommen,
som i mitt tilfelle er tre år, kan be om en betinget løslatelse.
Tror du at du får det?
Jeg tror ikke det.
Hvorfor ikke?
Det er det som bekymrer meg. Jeg klarer ikke la være å ruse meg ennå.
Dette skal være en dopfri fløy.
Dop finner veien inn overalt. Sånn er det bare.
Den kommer inn overalt.
Å ha en sånn fløy
har hjulpet med å redusere avhengigheten blant fangene.
Men om du har tatt dop
siden du var ung og den har overtatt livet ditt,
må fengsel være et utfordrende sted å prøve å slutte.
DAG 6
I dag er min siste dag i Plzeň fengsel.
Hele uka har Petr, til tross for alt han har gjennomgått,
virket rolig og fast bestemt på å bli kvitt avhengigheten for godt.
Noe gir ham en styrke som ikke mange metamfetaminfanger har.
Det er søndag ettermiddag, og min cellekamerat Petr
har invitert meg til gudstjeneste.
Hvordan går det?
Her i fengsel har du den store fordelen
med mye fritid som du kan bruke til å forbedre deg.
Det er her synden ender. Det er her elendigheten forsvinner.
-Amen. -Amen.
Før Guds ord blir uttalt, om du har en bønn i hjertet,
en kort takk til Gud eller noe…
Kjære Gud, jeg vil takke presten
for at han har vekket meg. På grunn av ham har jeg sett Gud,
og jeg har trodd.
Beskytt familien min, mora mi, alle menneskene i verden.
Beskytt alle som fortjener det.
Jeg elsker deg som min eneste herre. Jeg hedrer deg, Gud. Amen.
Amen.
-Amen. -Amen.
Min herre Jesus, takk for hver dag vi får.
Takk for alt du gjør for oss og for at du er her med oss. Amen.
-Amen. -Amen.
Hva føler du når du kommer ut derfra?
Hvordan har du det følelsesmessig etter en gudstjeneste?
Det er veldig styrkende.
Jeg er mektig.
En person er lykkeligere når noen elsker dem.
Og den som ikke har kjærlighet, har ikke familie.
Vi trenger kjærligheten. Vi er folk. Vi trenger kjærligheten.
Og dette er kjærligheten for meg.
Ok.
Det er på tide å ta farvel med alle mine tre cellekamerater.
Jeg ville bare si takk for den varme velkomsten.
Jeg var der dere er på deres alder,
og jeg slapp ut og fant et annet formål.
Jeg fant et annet liv.
Dere er også i stand til det.
Det høres ut som du ønsker det, Petr.
At du virkelig vil ut. Du vil…
Du er bestemt. Jeg ser det i deg.
Så du bør kunne oppnå det.
Marek og Jakub,
dere kan også klare det om dere virkelig vil.
Tusen takk.
Dette var utrolig. Vi vil savne deg.
Du minnet meg på hvordan det er å være ute.
Og jeg kommer til å bli trist.
-Lykke til. -Takk.
Lykke til, Marek.
Lykke til, Petr.
Ta vare på dere selv. Ok.
Det er tøffere når de er så unge. Man ser på lille Marek.
Hver gang jeg ser på ham, har han desperasjon i teddybjørnblikket,
og jeg er så tøff som man kan bli, men jeg er like myk som enhver annen
som ser på et annet menneske,
særlig et ungt og sjanseløst et, og tenker:
"Faen, hva mer kan vi gjøre?"
Man vil ta hånda hans og si:
"Bli med meg. Jeg skal vise deg rett vei."
Før jeg forlater Plzeň fengsel, vil jeg møte fengselsdirektøren,
oberst Pavel Kopačka.
Hvor stort vil du si dopproblemet i fengselet ditt er?
Jeg tror det er et problem i alle fengsler i verden,
for å bringe et stoff inn i et anlegg
er mye lettere enn å bringe noe større inn.
Vi tester så mye som mulig, og om noen bruker dop,
om noen bruker vanedannende stoffer og vi oppdager det, straffer vi dem
med en av de strengeste straffene vi har.
Vi anser det som en av de alvorligste forbrytelsene
en fange kan begå.
Og hva er logikken bak programmet i fløyen jeg var i?
Hvorfor er regimet så strengt?
Regimet er satt opp på den måten
for at fangene skal legge seg til visse vaner.
Er de avhengige,
må de etter vår mening opparbeide seg litt selvkontroll,
lære å oppføre seg,
og det kan de om de følger reglene.
Synes du at du oppnår målet med å redusere antall rusavhengige?
Ifølge våre data
kan vi si at av alle som fullstendig fullfører programmet,
kommer to tredjedeler aldri tilbake.
Takk for at du tok deg tid. Jeg setter pris på det.
Fengselet har en enorm utfordring med alle fangene
som har alvorlige avhengighetsproblemer,
ofte med Pervitin, også kjent som metamfetamin.
Men jeg har også sett positive tiltak for noen av fangene som tilbys
litt disiplin og struktur i livet.
Men for de fleste av fangene synes jeg mer må gjøres.
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson