Věznice Bangli Narkotika na indonéském Bali.
Dobré ráno!
Dle úřadů tu napravují odsouzené za drogovou kriminalitu…
Ne drogám, ano úspěchu!
…pomocí nového a povinného odvykacího programu.
Pokud nebudete dodržovat místní řád, budete potrestán.
Dneska si říkám,
jaké obrovské štěstí mě tady ve vězení potkalo.
Ale v zemi, kde jsou pachatelé drogové kriminality stigmatizováni…
Ve vaší zemi hrozí za pašování drog trest smrti.
Jo, já vím.
Když jsi bral drogy, byl jsi špatný?
Jo, jsem zlý člověk.
Dokáží se tito vězni vůbec někdy
v očích společnosti vykoupit?
Abych to zjistil, nechám se sem na týden zavřít s nimi.
Ale za mřížemi nebudu poprvé.
Jmenuju se Raphael Rowe.
Ve Velké Británii mě odsoudili za vraždu, kterou jsem nespáchal.
Dostal jsem doživotí bez možnosti propuštění.
Trvalo mi dlouhých 12 let, než jsem se očistil.
Nyní cestuju po světě
abych zjistil, jak se doopravdy žije
v nejdrsnějších věznicích světa.
NEJDRSNĚJŠÍ VĚZNICE SVĚTA
Bali v Indonésii
je oblíbenou destinací turistů z celého světa,
ale i přes image párty ostrova
žijí prostí Indonésané v úplně jiném světě.
V převážně konzervativní společnosti,
kde kolem drog existuje velké sociální stigma.
Měli bychom porovnat
kolik dealerů ročně umře
oproti celkovému počtu 15 000 mladých obětí drog.
Musíme znovu vyhlásit drogám válku.
Konzervativní tvrdý přístup prezidenta Joko Widoda
zavádí pro pašeráky drog trest smrti
a přísné tresty pro uživatele.
V Indonésii mají jedny z nejpřísnějších drogových zákonů,
proto zde spousta lidí končí za mřížemi.
I když vás chytí s malým množstvím trávy,
můžete vyfasovat velmi dlouhý trest.
Ale i přesto je spousta lidí ochotná riskovat.
Z toho důvodu jsou indonéské věznice
přeplněné drogovými delikventy.
Proto vláda přišla s radikálním přístupem k resocializačním programům.
Právě jedu do věznice Lapas Narkotika Bangli
nacházejícího se ve východní části Bali.
Je to vězení, kam umisťují jen drogové delikventy.
Tamější resocializační program je prý založený
na přeprogamovávání myslí vězňů.
Jsem zvědavý, jestli to funguje.
Věznice Bangli Narkotika má za cíl léčit narkomany
a napravovat drogové dealery.
Tamější praktiky jsou ale prý úplně jiné, než jaké známe ze západních zařízení.
Tohle je asi poprvé v historii, kdy si do indonéské věznice
pustili cizince jako já.
Vláda si dává pozor,
aby neunikaly informace, jak s místními vězni zacházejí.
DEN PRVNÍ
Tak pojďte.
Posaďte se.
- Raphael Rowe? - Ano.
Přišel se na mě podívat ředitel věznice a jeho zástupce.
Dodržujte místní pravidla.
Když je neporušíte,
můžu se zaručit, že všechno proběhne v pohodě.
Co se stane, když vězeň pravidla nedodržuje?
Musí se jimi řídit.
Pokud nebudete dodržovat místní řád, budete potrestán.
Čeká vás osobní prohlídka.
Postavte se.
Svlékněte se a udělejte dřep, prosím.
Vymočte se do zkumavky,
ať můžeme provést test.
Testujete mou moč. Co hledáte?
Marihuanu, šabu-šabu nebo extázi.
Co je šabu-šabu?
Pervitin.
- Šabu-šabu je pervitin? - Ano.
To je tady jedna z nejoblíbenějších drog?
Ano.
Věznice Bangli je rozdělená na čtyři velké bloky.
Uprostřed je dvůr s cvičištěm
lemovaný prostory určenými k modlitbám
a vězeňskou farmou.
Postavena byla pro 468 vězňů,
ale kvůli vysokému počtu trestanců
se v ní teď mačká přes 1 000 lidí.
Přestože je věznice přeplněná,
panuje tu neskutečné ticho.
- Ahoj. Jsem Daus. - Ahoj. Já jsem Raphael.
Raphaeli, těší mě.
Dausovi je 38
a ve vězení sedí už téměř šest let.
- Dobře. - Budeš v cele se mnou.
- Super. Tak mě veď. - Jo.
Tohle je blok C.
- Tak se tomu tady říká? Wisma Citra? - Jo. „C“ jako Citra.
Tohle je ten nový, co tu s náma bude.
Zdravím.
Tady je pro tebe jedno místo.
Hned vedle Ria.
- Fito. - David.
- Raphael. - Jo.
- Raphael. - Super.
Většina z nás jsou „makači“.
Jsme údržbáři.
To znamená, že tu pracujete?
Jo, všichni tady něco dělají.
Naším úkolem je tu udržovat čistotu.
Provedeš mě tady? Co je v tom rohu?
- Tamhle je koupelna. - Takže máte soukromí.
Jo, je tam závěs.
Aha.
- V cele je nás 20. - Jo.
Vůbec si neumím představit, jaký to je být tu s 20 lidmi.
V noci se tu na sebe všichni mačkají. Nejsem na to zvyklej.
Všechno zařizujeme my.
Takže máte seznam úkolů, aby každý věděl, co má dělat?
Taky tě na něj zapíšu.
Taky budu muset pracovat. Líbí se ti to, tak se usmíváš, co?
- Jo, líbí. - Líbí se mu to.
Ukážeš mi ještě venek?
- Jo, provedu tě celým blokem. - Fajn.
V celém vězení je neuvěřitelný pořádek a čisto.
Odsouzení se zdají být pasivní a poslušní.
Krátce po příchodu jsem nabyl dojmu,
že je místní vězení zcela pod kontrolou vedení.
Jak bys tohle vězení popsal nováčkovi, jako jsem já?
Upřímně.
Dobře. V tomhle vězení
je nejdůležitější dodržovat pravidla.
Když budeš dělat, co máš,
budeš to tu mít mnohem snazší.
- A to kvůli trestům? - Přesně tak.
Samotka je totiž…
Všichni se jí bojíme.
- Už tě tam někdy zavřeli? - Ne.
- Ani náhodou. - Nezlobíš?
Tohle rozhodně zažít nechci.
Ne?
- Na jak dlouho tě odsoudili? - Dali mi 12 let za držení drog.
- Držení. - Jo.
Co jsi bral za drogy?
Předtím jsem bral perník a extázi.
Kolik jsi u sebe měl gramů?
Asi tak 13 nebo 14 pytlíčků.
Když vás chytí s drogami,
nemusíte být ani dealeři, ani pašeráci.
I přesto můžete vyfasovat až 12 let.
- Můj první přestupek. - A dostals 12 let?
Přesně tak.
To mi přijde dost tvrdý.
V porovnání s jinými zeměmi, kde bys u sebe musel mít kila kokainu,
abys dostal tak přísný trest.
Strávíš tu spoustu let.
To jo.
Jak ses s tím tehdy vyrovnal?
Po rozsudku to bylo trochu náročný.
Nejdřív jsem si to nechtěl připustit a pak jsem z toho začal vinit ostatní.
Vinil jsem ostatní
a pak přišla třetí fáze, kdy jsem se s tím začal smiřovat.
Daus si uvědomuje, co provedl.
Ale dostat 12 let za to, že u sebe měl pervitin, mi přijde tvrdý.
Teď se snaží vydržet do konce trestu, aby se dostal ven.
Vím, že jsou místní věznice přeplněné.
Když jsem sem dorazil, čekal jsem,
že tu budeme namačkaní jeden na druhém.
Ale panuje tu neuvěřitelný klid,
což je dost zvláštní.
Třeba to je tím, že mají trestanci z vězení strach.
Já nevím.
Jsme teprve na začátku, tak uvidíme.
DEN DRUHÝ
Jste jak šneci.
Jak jsem právě zjistil,
odvykací kůra začíná v Bangli Narkotika přesně v 8:00.
Stojím na dvoře v řadě
se 100 uživateli, narkomany a dealery,
kteří byli vybráni do odvykacího programu.
Prý je to součástí odvykacího programu.
Chodí sem každé ráno a dělají to, co se teď chystám dělat.
Netuším, co mě čeká.
Nástup, pozor!
Vězni Catur Dharma!
My vězni slibujeme, že budeme počestní s paňčašílou.
Vězni slibují věrnost paňčašíle,
zakládající filozofii moderní Indonésie.
My vězni si uvědomuje a upřímně litujeme
našich činů.
Vyzdvihuje vlastenectví
a občany pracující pro dobro celé společnosti.
Ať všemohoucí Bůh žehná naší dharmě. Amen.
Nástup, pozor!
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
Po energické kalistenice
promluví k vězňům ředitel zařízení Agus Pritiatno.
Tak jo, připravit. Ranní pozdrav!
Dobré ráno!
Jak se máte?
Dobře, zdravě, úžasně!
Zdraví především!
Ne drogám, ano úspěchu!
Tak vám děkuju.
Konec. Vraťte se do cel, prosím.
Jak se máš? Umíš anglicky?
- Jo, ale jen trochu. - Trochu?
Proč se to dělá? Měl bych… Už musíš jít?
Jo, musím.
Vězně, s kterým jsem si chtěl popovídat,
odvádí dozorci zpět do cely,
kam s ním nesmím. Ale zdá se, že si chce promluvit ředitel.
Jak se máte? Dobrý?
Dneska ráno se tu všichni nastoupili a něco skandovali.
- Jo. - Co říkali?
Přísaha zahrnuje pět různých slibů.
A musí se dodržovat.
Že budou poslušní, dodržovat pravidla a slíbí, že neprovedou nic špatného
po dobu absolvování nápravného programu.
My jako vězni
ten slib chápeme tak, že už nikdy neprovedeme nic nezákonného.
- A pak… - Jak se jmenuješ?
- Bona. Říkej mi Bona. - Bona.
Dobře, Bono. Jsi vězeň?
Takže ty sis tím programem prošel a teď ho vedeš.
Jo.
Je to výsada, nebo jsi to dostal nakázáno?
Bral drogy.
Po odvykačce na tom byl mnohem líp.
Vybral jsem si ho a udělal z něj vychovatele.
Je to povinné? Musí to dělat?
Ano, je to jeden z cílů.
Nejdřív se musí dát dohromady po zdravotní stránce.
Ve zdravém těle zdravý duch.
Co když nějaký vězeň v průběhu programu něco provede?
Když třeba někomu vrazí pěstí, vyhodíme ho.
A musí začít znova?
Nejdřív skončí na samotce a pak začíná odvykačka znova.
Na samotce dostane každý strach a příště už si to rozmyslí.
Hrozba samotky je tu podle všeho klíčem k udržení disciplíny.
A vězení běží jako hodinky.
Přesně v 12:45 jsou všichni vězni zpátky v celách.
Dobré odpoledne!
- Dobré odpoledne. - Počítáme.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
Pokud vidím dobře, všechny nás počítají.
Daus a mí ostatní spoluvězni v zařízení pracují,
takže tráví většinu dne venku.
Ale nepracující vězni to mají ještě těžší.
Ostatní chodí ven jen tehdy, když můžou.
Takže jsou zavření 21 hodin?
V určité dny. Ale dva dny v týdnu můžou ven na pět hodin.
Aha.
To je dlouhá doba, 21 hodin z 24.
Dost dlouhá doba na to, aby tu byl člověk zavřený a namačkaný.
Tak už to tu chodí.
V každé cele je 20 chlapů.
V jiných možná i víc.
Všimnul jsem si, že jsou všichni vězni velmi poslušní.
Možná to mají v krvi, nebo si je tu tak vychovali.
Třeba to je ze strachu, co já vím?
Ale jakmile sem vejde dozorce, udělají, co řekne.
Vedení bedlivě monitoruje veškerou aktivitu vězňů.
Ale pokud jste byli vybráni do odvykacího programu,
řídí vám život ještě víc.
Řekli mi, že si mě tu vyzvedne chlap z odvykačky a vezme mě…
- Zdravím. Vítejte. - Dobrý den.
Aktivity odvykacího programu začaly.
Půjdeme do výukového kurzu.
Dobře.
Takhle to ve vězení chodí. Přijdete o možnost svobodné volby.
A přesně to se mi teď stalo.
Povinný odvykací program zahrnuje skupinová sezení
zaměřená na psychologii.
Cestou dovnitř jsem si všiml Ruliho,
se kterým jsem si chtěl promluvit během ranního cvičení.
Kde jsi teď těch několik hodin byl?
- Nikde. Byl jsem uvnitř. - V cele?
Takže jsi šel z ranního cvičení zase zpátky do cely?
- Jo. - A teď jdeš sem.
Máme na to jen tři hodiny.
Utvoříme kruh. Do kruhu!
Jak se jmenuješ?
- Raphael. - Těší mě. Já jsem Ruli.
Ruli.
Rulimu je 25. Pochází ze západní Indonésie.
A do konce šestiměsíční odvykačky mu zbývají jen čtyři týdny.
- Dobré ráno! - Dobré ráno!
Dělej to, co ostatní.
Jsem tady.
Sám sebe nebudu poznávat.
- Nakonec to bude jasné. - Nakonec to bude jasné.
Nejen mně, ale i ostatním.
Zatleskáme si!
A teď se podělíme o naše pocity.
Dobře. Mohl by někdo z vás…
Jsem Abraham Baron Gunawan.
Ahoj, Barone.
Dnes si říkám,
jaké obrovské štěstí mě tady ve vězení potkalo.
- Amen. - Amen.
Amen. Děkuju.
Děkuju, Barone.
Zopakujeme si to. Kdo chce dál?
Bojíš se sdílet svoje pocity?
Jsem docela šťastnej.
- Ty ses podělil? - Jo.
Každý den ale vyjde jen tak na tři až pět lidí.
Přeju vám všem hodně zdraví teď i v budoucnu.
Děkuju.
Děkujeme.
Dobře, přátelé. Kdo další se chce podělit o své pocity?
Už jen jeden člověk.
Dobře. Jmenuju se Raphael.
Ahoj, Raphaeli.
Díky, že se tu se mnou dělíte o váš domov.
Fajn. Díky!
Vězní vás v budově, ne v hlavě.
Přeju vám, abyste závislost překonali
a mohli jste začít zase žít, až vás pustí.
Amen.
Dobrý.
Díky, že ses podělil o své pocity.
Stejně jako ostatním
i mně bylo řečeno, že se musím přidat do odvykacího programu.
Nemají na výběr. Musí tu být.
Zajímavé je, že se nadšeně zapojují.
Třeba je to součást hodnocení.
Je možné, že je pozorují, jestli se do programu zapojují.
Musíme posílit svou mysl.
Je otázkou, jestli si zaslouží přijít o právo svobodné volby.
Měli by mít možnost se rozhodnout, jestli budou brát drogy?
Dalo by se o tom polemizovat.
Amen.
Zdá se, že doktrína přikazuje vězňům zříct se užívání drog,
protože je nemorální a zcela nepřípustné.
Zaujala mě ta kresba za tebou.
Co má zobrazovat?
Chci se dozvědět víc o filozofii, na které program stojí.
Poví mi to Bona. Býval závislý na pervitinu a teď je z něj vychovatel,
kterého jsem viděl s ředitelem.
Máme na výběr.
Chceme být slušný nebo chceme být špatný?
Je to porovnání dobra a zla. Alkohol u vás není zakázaný, ne?
- Ne. - Dobře.
Ženy taky nejsou zakázaný, protože bez nich bychom tu nebyli.
Peníze můžou značit úspěch.
Peníze potřebujeme, ale když jich má člověk moc
a platí si z nich noční holky, je to extrém.
- Co jsou noční holky? Prostitutky? - Jo.
Myslíš… Z pohledu zápaďáka, co nezná vaše zvyky,
mi přijde, že to spíš ukazuje morální zásady.
Na Východě…
tady u nás platí,
že když je něčeho moc, je to špatné.
- A ty jsi byl špatný člověk? - To jsem pořád.
Když mě zavřeli,
táta se mnou tři roky nemluvil.
A pak umřel.
A já si to vyčítám.
Cítím se provinile.
Došlo mi, že jsem tu kvůli drogám.
Tenhle program nás má resocializovat, abychom mohli fungovat ve společnosti.
Věřte mi. Když bereme drogy,
máme sklony k individualismu.
Bona je do programu zapálený,
což odpovídá tomu, co jsem slyšel o společenském stigmatu
kolem drog v indonéské společnosti.
Nemám šanci zjistit, jestli tito vězni jeho názory sdílí,
ale Ruli se ke konci sezení velmi aktivně zapojoval.
- Myslíš, že potřebuješ odvykačku? - Jo.
- Vážně? - Jo. Zatím jo.
Stejně ti nic nezbyde.
Není to tak, že by ses přihlásil
a řekl: „Chci jít na odvykačku.“
Je to povinné.
Ale na jednu stranu
to chci dělat dobrovolně,
protože se chci změnit.
Proto…
jsem rád, že se jí můžu účastnit.
Za co tě zavřeli?
Protože jsem kouřil marihuanu.
Jen za užívání.
- Fakt? - Jo.
Za kolik?
Jen 15 gramů.
- Patnáct? - Jo.
A kolik ti napařili let?
- Osm. - Osm let?
- Jen za hulení trávy? - Přesně tak.
Přitom je to v Americe a spoustě jiných států legální.
Jo, osm let.
Policie mě chytla s váhou
a řekli, že jsem kvůli tomu dealer.
K čemu jsi ji měl?
Pracuju v kavárně.
A mám ji, abych dělal každý den kafe.
Jaký to pro tebe bylo?
Dost mě to zaskočilo.
Měl jsem rodinu,
ale žena se se mnou kvůli tomu rozvedla.
- Protože tě zavřeli? - Jo.
Je to tu pro mě těžké, protože se mě dcera pořád ptá:
„Tati, kde jsi? Kdy se vrátíš domů?“
- Neví, že jsi tu? - Ne, řekl jsem jí, že pracuju.
A kdy jí přiznáš pravdu?
Nemám odvahu jí to říct.
- Bojím se toho. - Čeho?
Kvůli těm drogám…
Bojím se lidí v našem městě.
Když byl někdo ve vězení, znamená to, že je špatný člověk.
Být vězněm je špatný.
Aha. Je to kulturní stigma.
Přesně tak. A toho se bojím.
Kvůli dceři.
Nevím, jestli Ruli dealoval drogy nebo je jen užíval,
ale rozhodně za to teď platí.
Když berete drogy, považuje vás společnost
za zlé slabochy.
Přijde mi, že lidi jako Ruli
se smířili se svým osudem,
protože společnost je považuje za zločince.
Povinný odvykací program je náročný.
Neberte to na lehkou váhu.
Ale přesně od toho jsou ve vězení.
Měli by se tu napravit.
A toho se v různých vězeních dosahuje různě.
Tohle vězení má vlastní způsob.
DEN TŘETÍ
Údržbářům, jako mým spoluvězňům,
začíná směna v osm hodin ráno.
Musíme to tu celé uklidit.
Daus má na starost společné prostory před blokem.
Tohle děláš ráno a odpoledne?
Ráno a odpoledne, než blok uzavřou.
Jo.
- Musí to tu být upravené. - Dobře.
Platí vám za to?
Ne, ale pomáhá mi to k předčasnému propuštění.
Takže to nějakou výhodu má.
Neděláš to jen proto, abys nebyl zavřený v cele.
Stalo se, že to někomu zakázali jako trest?
Jasně.
Občas se tu vězni začnou prát.
- I když jsou v práci. Tak jim to zakážou. - Aha.
Všichni mi tu říkají, jak moc se bojí samotky.
Ale je to jedna ze zbraní, jak může vedení zjednat pořádek.
Když neděláš, co se ti řekne…
Jo. Odměny a tresty.
Jen mě zajímá, jestli se dá zjednat pořádek i jinak
než nastavováním pravidel. Nenechají vás svobodně mluvit.
Bojíš se vězení kritizovat?
- Za co třeba? - To nevím.
Třeba kdybys řekl, že je kruté
být zavřený společně s ostatními 21 hodin denně.
Už jsem se smířil s tím, že to tu takhle funguje.
Teď se jenom soustředím na to, aby mě předčasně propustili.
Údržbáře může dělat jen asi šestina vězňů.
Není těžké pochopit, proč je lepší zatnout zuby
a smířit se s nastaveným režimem.
Je to odrazový můstek k předčasnému propuštění.
Údržbáři mohou pomáhat s pěstováním potravin na místní farmě,
v kuchyni nebo se věnovat kreativnějším činnostem.
Tohle je dílna.
Co tu vyrábíte?
Tahle krabička je na Bali velmi užitečná. Ukládají se do ní obětiny.
Keben jsou tradiční balijské krabičky.
To je taky z papíru?
- Jo. - Celé z papíru. Krásná práce.
Vězni vyrábí ze srolovaných novin krabičky,
které se následně zdobí a prodávají veřejnosti.
Zřídili si tu hotovou výrobní linku.
Můžeme tu pracovat od pondělí do pátku.
- Mám si sednout sem? - Jo.
Obvykle od osmi ráno, když nás spočítají.
Dozorce sem dovede všechny pracovníky z bloku.
Bude vám to k něčemu i venku?
Mohl bys s tím na svobodě podnikat.
Pár mých kamarádů, které už propustili,
se snaží naše výrobky distribuovat.
Ale život na svobodě je bez podpory těžký.
Je náročný si najít práci.
Nejspíš proto, že společnost v téhle zemi
považuje narkomany nebo lidi, co berou drogy, za zločince.
- Místo aby vám pomáhali. - Jo, většina z nás…
Většina si odnáší negativní stigma.
- Tuhle? - Jo.
Pleť, dokud to nepůjde nahoru.
Aha. Dobře.
Negativní stigma ve společnosti.
Panuje tu zažitý názor,
že každý propuštěný vězeň je v podstatě zlý člověk.
Spousta mužů tady se nedokáže vyrovnat s tím,
že mají stigma.
Navzdory veškerým pozitivním snahám omezovat užívání drog potřebují,
aby je společnost podpořila, až je propustí.
Pokud se to nezlepší, budou mnozí z nich páchat zločiny dál
a znovu končit ve vězení.
K udržení vězňů na správné cestě k resocializaci
podporuje zařízení různé formy
náboženských obřadů.
Ale začíná mi docházet, že nápravou vězňů
ještě není vyhráno.
Stejně tak je totiž důležité přesvědčit indonéskou veřejnost,
že jsou drogoví delikventi na návrat do společnosti připravení.
DEN ČTVRTÝ
Jak se máte?
Dobře, zdravě, úžasně!
Zatím jsem se setkal jen s vězni, kteří si odpykávají trest
za držení drog nebo drobný prodej.
Ale vím, že tu sedí lidé zavření
za mnohem závažnější přestupky.
Požádali mě, ať jdu do kantýny,
kde si můžou vězni nakupovat
cigarety, čokoládové tyčinky a tak.
Myslím, že chtějí, abych pomáhal. Nevím, uvidíme.
Tolle!
- Ano! - Hledám… Ahoj.
Tady, Raphaeli.
Raphael. Prý vám sem mám jít pomoct.
- Dobře. Tak pojď dál. - Můžu? Super.
Pracovníkovi kantýny, Tollemu, je 35.
Slyšel jsem, že se v řetězci producentů drog pohyboval velmi vysoko.
- Co je to? - Nudle.
Kafe a tady je voda.
Aha. A jak za to platí?
Musíš si dobít Brizzi.
- Tohle je Brizzi. - Aha.
- Převedou si tam peníze. - Je to jako kreditka.
- Připravenej obsluhovat? - Jo.
Jo, připravenej.
Ptal se, jestli jsem připravenej, ale nejsem.
- Roti Sisir. - Tohle?
- Tyhle nudle? - Jo.
- Beng-beng. - Co to je?
- Tohle nahoře? - Beng-beng.
- Tohle? - Jo.
Dělej!
- Jo. - Proč na mě tak spěcháš?
Musíš rychle…
- Vzít to, zeptat se, podat. - Jasně.
Ale ty víš, kde všechno máš. Já tu teprve začínám.
Na jak dlouho tě odsoudili?
Na 14 let.
- Čtrnáct let? - Jo.
Metamfetamin. Šabu.
Jo, šabu-šabu.
Chytili mě policajti na letišti.
Kolik jsi toho měl?
- Tři kila. - Tři kila?
- Jo. - To je dost.
Tři sušenky.
- Tuhle. Jo. - Tuhle?
Proč jsi to udělal?
Už nemám mámu ani tátu. Oba umřeli.
Chtěl jsem to dát ségře do školy.
Kolik jí je?
Teď jí je 20, ale tehdy jí bylo asi 15.
Udělal jsi to, abys uživil rodinu?
- Pomohl jim. - Jo.
Tolle tvrdí, že jen chtěl zajistit svou mladší sestru.
Dej si čokoládu, než se rozteče. Rozbal si ji.
Dobře. Moc děkuju.
Ale v drogových ganzích se pohyboval spoustu let.
Pašování několika kilogramů pervitinu
je velmi závažný zločin.
Tady v Indonésii má štěstí, že nedostal ještě přísnější trest.
Když jsi byl zapletený v zločineckém gangu
a pašoval drogy,
věděl jsi, že místní vláda stanovila za pašování drog trest smrti?
Jo, věděl.
Nebál ses? Neodradilo tě to?
Já měl ten gang ještě předtím.
Kolik ti bylo? 19? 18?
Asi tak 14.
- Byl jsem mladej. - Čtrnáct?
- Jaký drogy jsi prodával? - Všechno.
Koks, heroin, marihuanu.
Šabu-šabu.
Jak jsi je pašoval?
Jak jsi sem ty drogy dovážel?
Po malých částech. Letadlem.
Aha.
A pak mě policajti napadli a řekli mi:
„Panebože, ty jsi z indonéskýho kartelu.“
- Fakt? - Říkal jsem: „Co? To je blbost!“
Byl tvůj šéf ve velkém zločineckém gangu?
Jo, ve velkým.
Já byl jen pašerák.
Jak skončil tvůj šéf?
Netuším.
Nevíš?
Když tě chytí, nesmíš jim nic říct.
Když ho práskneš, odprásknou ti rodinu.
Tak to v gangu chodí.
Tolle je druhý typ drogového delikventa.
Dělal pašeráka pro indonéský drogový kartel.
Když vás v téhle zemi chytí při pašování drog,
hrozí vám trest smrti.
Jednoho dne se znovu začlení do společnosti,
ale bude to mít dost těžké.
DEN PÁTÝ
Připravit!
Viděl jsem, jak přísný tu panuje režim.
Ředitel věznice, Agus Pritiatno,
se stará o tisícovku odsouzených
za pomoci jen 83 dozorců.
Spousta vězňů tráví celé dny zavření v přeplněných celách,
ale nevšiml jsem si, že by tu někdo dělal problémy.
Tohle je středisko aktivit.
Chci zjistit, proč má ředitel pocit,
že musí mít životy všech vězňů plně pod kontrolou.
Všichni vězni mohou využívat videohovory.
Odposloucháváme jejich rozhovory s rodinou.
Když řeknou něco nevhodného, hovor ukončíme.
Proč je to třeba?
Asi před rokem jsme tu měli pár provokatérů.
Utvořili tady hotový gang.
A ohrozili tím bezpečnost.
Někteří vězni tráví v celách až 21 hodin.
Proč to děláte? Jaký to má důvod?
Je pravda, že je po těch třech hodinách posíláme zpátky do cel.
Kdybychom je pustili všechny najednou, byl by to chaos.
A museli bychom řešit spoustu problémů.
Přijde vám to fér?
Jejich trestem je odnětí svobody, tak musí dodržovat pravidla.
Za dobu, co jsem tady, jsem si všimnul,
že spolu vězni a dozorci poměrně dobře vychází.
Jak moc je to důležité, aby tu vše probíhalo v klidu?
Chceme, aby spolu měli vztah
podobný tomu, jaký mají s rodiči nebo sourozenci.
To je náš cíl.
Předtím bylo vězení jen vězení.
A dá se předpokládat, že tu bylo násilí na denním pořádku.
Teď už to tak není. Když předtím někdo něco provedl,
vymlátili jsme z něj duši. Teď už se to nedělá.
Ale spousta vězňů mi řekla,
že se bojí samotky.
Že je to dobré preventivní opatření.
Řeknu vám, čeho se bojí, Raphe.
Když mají jen kraťasy, bude jim tam zima.
Je to ledárna.
Jak nejdéle můžete vězně na samotce držet?
Měli jsme tu jednoho významného dealera.
Jeho příchod znamenal velké riziko.
Tak jsme ho zavřeli na samotku
na celé tři měsíce.
Nikdo si tu nemůže hrát na drsňáka nebo se povyšovat.
Kolik lidí máte na samotce teď?
V tuhle chvíli nikoho.
Můžu ji vidět?
Už se tam nesmí.
Je to tajné.
Ale můžete ji odsud vidět.
Ředitelova snaha používat samotku
jako trest mi připadá autoritářská,
ale zjevně má i lidštější stránku,
které si vězni váží.
Možná právě to přispívá
k celkové harmonické atmosféře vězení.
- Jak je? Dobrý? - Dobře. Co ty?
Ruliho dnes čeká velký den.
- Na co se chystáš? - Zavolám rodině.
S kým budeš mluvit?
S mámou. Mám na to deset minut.
- Deset minut? - Jo.
Ruliho rodina žije stovky kilometrů daleko
a nemůže si dovolit ho navštívit.
Ale stejně jako všichni vězni si s nimi může dvakrát týdně volat.
Moc velké soukromí tu nemají, ale pořád lepší než nic.
Salam alejkum, teto!
Snad jste s mámou zdravé.
Podporujte Ruliho i nadále,
aby už byl hodnější.
Vypadají šťastně.
Je to úleva vidět, jak se jeho máma usmívá
a má dobrou náladu. Určitě mají strach,
jak to tady zvládá.
Je to tu náročný, teto.
Proto se musíme naučit myslet pozitivně.
Jak si udržet pozitivní přístup.
Raphaeli!
Jsem tu s Rulim.
Ahoj!
Tenhle, mami.
V Anglii ho odsoudili na doživotí.
Ale po 12 letech ve vězení dokázal,
že je nevinný.
Nechám vás mluvit. Rád jsem vás poznal.
Přijde mi zvrácené, že si musí odpykávat tak dlouhý trest za to,
že u sebe měl trochu marihuany.
A kvůli tomu, co se mu stalo,
má narušený vztah s manželkou
a především se svou dcerou.
Půjdu ven, ať mají trochu soukromí.
Musím se držet.
Mám vás rád! Mějte se!
Salam alejkum.
DEN ŠESTÝ
Dnes mě ve věznici Bangli Narkotika čeká poslední den.
Bylo mi řečeno, že se dneska chystá menší překvapení.
Rockový koncert ve vězení.
Pomocí hudby se vězni snaží veřejnost přesvědčit,
aby nad nimi nelámali hůl.
A jejich iniciativu podporuje sám ředitel.
Ředitel má rád hudbu,
tak nechává hrát odsouzené na nástroje.
Daus je jedním z vězňů, které jsem tu poznal.
Založil kapelu The Injexxis a…
Dneska zahrají svým spoluvězňům.
Tak schválně, jak jim to bude šlapat.
Tak poslouchejte, rozjedeme to.
Raz, dva, tři, teď!
Nakonec ti ukážu,
že nejsem oživlá mrtvola.
Je úžasné vidět, jakou mají od ředitele podporu.
Nejsem žádná mrtvola, kurva!
Děkujeme.
Přivolali jste déšť.
- Roztančili jste Boha. - Díky.
Dausova kapela hraje za dobrým účelem.
- Co se tím lidem snažíte sdělit? - Všichni berou vězně jako padouchy.
Tak chceme dokázat, že nejsme oživlé mrtvoly.
A po propuštění jim to dokážeme.
Jak to vnímají lidi?
Pořádáme vězeňské festivaly, kde můžeme vystupovat.
Už jste hráli i mimo vězení?
Jo, venku. A taky online.
Točíme klipy a nahráváme písničky.
Můžeme je dokonce nahrávat na YouTube.
Dovolují nám to, ale jen pod dohledem.
Aha. Tak hlavně hrajte dál.
- Díky. - Jasně.
Zařízení pomáhá odsouzeným šířit pozitivní poselství,
aby indonéská veřejnost přestala vnímat vězení jako stigma.
Ale místní resocializační program je stále ještě v plenkách.
Ještě je příliš brzy na to, aby se dalo říct, jak je úspěšný.
Některým lidem mohou připadat
místní povinné odvykací programy kontroverzní.
A dle mého názoru jsou indonéské tresty
udělované drogovým delikventům zbytečně tvrdé.
Ale podle toho, co jsem tu viděl,
věřím, že se vedení věznice skutečně ze všech sil snaží
pomoct odsouzeným vymanit ze začarovaného kruhu drogových deliktů.
Překlad titulků: Michael Novotný