Bangi Narkotika fengsel. Bali i Indonesia.
Herlig morgen!
Myndighetene hevder at de rehabiliterer narkoforbrytere…
Nei til dop, ja til prestasjon!
…med et nytt og obligatorisk rehabiliteringsprogram.
Følger du ikke reglene, får det konsekvenser.
I dag føler jeg
at jeg fortsatt er velsignet av dette fengselet.
Men i et land der narkoforbrytere stigmatiseres hardt…
Myndighetene har dødsstraff for narkotikasmugling.
Ja, jeg vet det.
Var du en dårlig person da du tok dop?
Ja, det er jeg.
…kan disse fangene noen gang forløses i samfunnets øyne?
Jeg skal tilbringe ei uke her inne for å finne det ut.
Men det er ikke første gang jeg sitter inne.
Jeg heter Raphael Rowe.
Jeg ble dømt i Storbritannia for et drap jeg ikke begikk
og dømt til livstid uten prøveløslatelse.
Det tok meg 12 lange år å renvaske meg.
Nå reiser jeg verden rundt
for å oppdage hvordan livet er i verdens tøffeste fengsler.
Bali i Indonesia.
Ferierende strømmer hit fra hele verden,
men bak festøy-imaget lever indonesierne i en annen verden.
Et stort sett konservativt samfunn med et sosialt stigme rundt narkotika.
Vi bør sammenligne de 15 000 ungdommene som dør av dop
med hvor mange narkolangere som dør årlig.
Vi må nok en gang erklære en stor krig mot narkotika.
President Joko Widodos kontroversielle, harde tilnærming
betyr dødsstraff for narkotikasmuglere og lange dommer for brukerne.
Indonesia har noen av de strengeste narkolovene i verden,
og derfor blir mange sendt i fengsel.
Blir du tatt med bare en liten mengde gress,
kan du havne i fengsel i mange år.
Likevel er folk villige til å ta sjansen.
Derfor er fengslene overbefolket av narkoforbrytere.
Så myndighetene har kommet med en radikal tilnærming til rehabilitering.
Jeg er nå på vei til Lapas Narkotika Bangli fengsel
i den østlige delen av Bali.
Det er et fengsel som bare holder narkotikaforbrytere.
Jeg blir fortalt at rehabiliteringsprogrammet
handler om å omprogrammere fangenes sinn.
Jeg skal finne ut om det funker eller ikke.
Fengselet har som mål å kurere narkomane
og rehabilitere doplangere, og jeg har hørt at metodene
ikke ligner noe vi er vant til i vestlige fengsler.
Dette er nok en av de første gangene de har tillatt en utlending som meg
å komme inn i et indonesisk fengsel, for myndighetene er hemmelighetsfulle
angående behandlingen av indonesiske fanger.
DAG 1
Kom igjen.
Sett deg.
-Raphael Rowe? -Ja.
Jeg blir møtt av fengselsdirektøren og visedirektøren.
Bare følg reglene her.
Så lenge du oppfører deg, garanterer jeg at alt går bra.
Hva skjer om en fange ikke følger reglene?
Det må du gjøre.
Følger du ikke alle reglene, får det konsekvenser.
Du må gjennom en kroppsvisitering.
Reis deg.
Vennligst kle av deg. Sett deg på huk.
Så kan du tisse i denne beholderen så vi kan teste deg.
Dere tester tisset mitt. Hva ser dere etter?
Gress, shabu-shabu eller ecstasy.
Hva er shabu?
Metamfetamin.
-Shabu-shabu er metamfetamin. -Ja.
Er det et av de mest populære stoffene?
Ja.
Fangene i Bangli holdes i fire store celleblokker.
Det er en treningsgård i midten, flankert av rom der fanger kan be
og fengselets bondegård.
Det ble designet for 468 innsatte,
men siden så mange fengsles for dop,
holder det nå over 1 000.
Men til å være så overbefolket
er det ekstremt stille.
-Hei. Jeg er Daus. -Hei. Jeg er Raphael.
Hyggelig å møte deg.
Daus er 38 og har sittet inne i nesten seks år.
-Ja. -Du skal være på cellen min.
-Ok, Daus. Etter deg. -Ja.
Dette er C-blokken.
Heter den Wisma Citra?
Ja. C-en står for Citra.
Dette er den nye fyren som skal bo hos oss.
Hei.
Her er en plass til deg her.
Rett ved siden av Rio.
-Aming. -Fito.
-David.
-Raphael. -Ja.
-Raphael. -Ok.
De fleste av oss "tamper".
Så vi er arbeidere her.
Betyr "tamping" arbeid?
Ja, alle i dette rommet er arbeidere.
Det vi gjør, er å holde alt rent.
Gi meg en omvisning. Hva er i hjørnet der borte?
-Badet. -Så dere får litt privatliv.
Ja, med forhenget.
Ok.
-Det er 20 av oss på denne cellen. -Ja.
Jeg kan ikke tenke meg hvordan det er med 20 av oss
om natta, så tett på. Jeg er ikke vant til det.
Vi tilrettelegger alt.
Så dere roterer på oppgavene. Og alle vet hva de har ansvar for.
Ja. Jeg setter deg på lista også.
Så jeg får oppgaver å gjøre. Du smiler. Du liker tanken på det.
-Ja, jeg liker den. -Han liker tanken.
Vil du ta meg med ut og…
-Ja, jeg skal vise deg rundt. -Ok.
Fengselet er utrolig ryddig og rent.
De innsatte er passive og oppfører seg godt.
Jeg får allerede inntrykk av at dette er et fengsel
der myndighetene har fullstendig kontroll.
Hvordan vil du beskrive fengselet for en ny fange som meg?
Helt ærlig.
Ja. I dette fengselet er det viktigst å følge reglene.
Følger du reglene, går alt lett for deg.
-Er det på grunn av konsekvensene? -Ja.
Isolatet er…
Vi er redde for det.
-Har du sittet på isolat? -Nei.
-Du oppfører deg? -Absolutt ikke. Jeg nekter.
-Jeg vil ikke oppleve det. -Ikke?
Hvor lang er dommen din?
Dommen min er for 12 år for besittelse.
-Besittelse? -Ja.
Hvilket stoff foretrekker du?
Jeg brukte metamfetamin og ecstasy.
Hvor mange gram hadde du?
Tretten eller 14 pakker.
Folk som blir tatt med dop kan, selv om de ikke er langere eller smuglere,
fengsles i opp til 12 år.
-Dette er mitt første lovbrudd. -Og du fikk 12 år?
Det føles veldig strengt.
Sammenlignet med andre land der du må være i besittelse
av mange kilo kokain for å få en så lang dom.
Det er en veldig lang straff.
Ja.
Hvordan har du taklet det?
Først er det litt vanskelig.
Først fornektelse, så klandrer man nok noen.
Prøver å klandre noen,
Den tredje fasen er at du begynner du å akseptere det.
Daus anerkjenner at han gjorde noe galt.
Jeg synes 12 år er for mye for å ha hatt litt metamfetamin,
og nå fokuserer han bare på å sone ferdig og slippe ut.
Jeg hadde hørt at fengslene var overbefolket.
Idet jeg kom inn i fengselet, forventet jeg et skred av fanger overalt,
men det er en utrolig ro som rår her.
Noe som er ganske rart.
Kanskje de føler seg truet av fengselet.
Jeg vet ikke.
Det er langt igjen, og jeg lærer fortsatt.
DAG 2
Dere er så trege.
Som jeg nettopp har oppdaget, begynner rehabiliteringen presis kl. 08.
Jeg stiller meg opp i treningsgården med 100 brukere, narkomane og langere
som har blitt utvalgt til programmet.
Dette er visst alt en del av rehabiliteringsprgrammet.
Hver morgen kommer de hit og gjør det jeg skal til å gjøre,
og jeg aner ikke hva det er.
Parade, oppmerksomhet!
Fanger, Catur Dharma!
Vi fanger lover å være dydige mennesker med Pancasila.
De innsatte lover troskap til Pancasila,
filosofien som dagens Indonesia er grunnlagt på.
Vi fanger
forstår og angrer på det vi har gjort.
Den fremmer patriotisme
og at borgere skal jobbe for samfunnets felles gode.
Måtte allmektige Gud velsigne vår dharma. Amen.
Parade, oppmerksomhet!
En, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
Etter litt livlig trening
kommer direktøren Agus Pritiatno for å tale til fangene sine.
Ok, gjør dere klare! Morgenånd!
Herlig morgen!
Hvordan er livet?
Bra, sunt, herlig!
Hold dere friske.
Nei til dop, ja til prestasjon!
Så jeg sier takk.
Ferdig. Vennligst gå tilbake til rommene.
Står til? Snakker du engelsk?
-Ja, men bare litt. -Bare litt.
Hva handlet det om? Bør jeg…? Må du gå?
Ja, jeg må gå.
Fangen jeg prøver å prate med blir marsjert rett tilbake på cellen sin,
og jeg får ikke lov til å bli med. Men direktøren virker ivrig etter å prate.
Hvordan går det? Bra.
Alle karene som gjorde øvelsene og messet i dag.
-Ja. -Hva messet de?
Eden inneholder fem ulike løfter.
Den må følges.
Følge, adlyde og love å ikke gjøre noe galt
mens de gjennomgår fengselsprogrammet.
Vi fanger
forstår dette løftet og at vi ikke skal gjøre det igjen.
-Og så… -Hva heter du?
-Bare kall meg Bona. -Bona.
Ok. Du er en fange.
Du deltok i programmet og leder det nå.
Ja.
Er det et privilegium eller ble du beordret?
Han var narkoman.
Etter rehabiliteringsaktivitetene ble han så mye bedre.
Jeg valgte å gjøre ham til lærer gjennom et dekret.
Er det obligatorisk? Må de gjøre dette?
Ja, det er et av målene.
Det er viktig å gjenoppbygge helsen først.
Et sterkt sinn i en sunn kropp.
Hva om noen deltar i programmet og gjør noe galt?
Om du for eksempel slår noen, kastes du ut av programmet.
-Og begynner på nytt? -Først isolat, så begynner du igjen.
Havner noen på isolat,
blir de redde og vil ikke gjøre det igjen.
Trusselen om isolatblokken
er visst nøkkelen til å opprettholde disiplinen.
Og fengselet går som et urverk.
Alle fanger er på cellen igjen kl. 12.45.
God ettermiddag!
-God ettermiddag. -Vi starter opptellingen.
En, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
Han teller opp. Ut fra hva jeg kan se.
Daus og resten av mine cellekamerater har fengselsjobber,
så de tilbringer mesteparten av dagen ute.
Men om du ikke jobber, er livet mye tøffere.
De andre kan bare gå ut når det er åpent.
Så de er innelåst 21 timer i døgnet?
På visse dager, men to dager i uka får de fem timer.
Akkurat.
Tjueen av 24 timer er lenge.
Det er lenge å sitte innelåst på et sånt rom, er det ikke?
Det er realiteten.
Tjue menn på hver celle.
Kanskje noen flere i andre.
Noe jeg legger merke til, er at fangene er medgjørlige.
Kanskje en kulturell greie, kanskje disiplin.
Det kan være kontroll. Men når vakten kommer, adlyder de.
Alt de innsatte gjør her, overvåkes nøye av myndighetene,
men blir du utvalgt til doprehabilitering,
blir livet ditt enda mer regulert.
Det kommer en rehabiliteringsfyr for å ta meg med…
-Hei. Velkommen. -Hei.
Rehabiliteringsaktivitetene har startet. Vi skal på rehabiliteringskurs.
Ok.
Sånn er fengsel.
Du får ikke lenger avgjøre noe selv,
og nå har jeg mistet evnen til å bestemme.
Rehabiliteringen inkluderer gruppetimer
med større fokus på psykologi.
På vei inn ser jeg Ruli,
fyren jeg prøvde å prate med på morgenøvelsen.
Hvor har du vært de siste timene?
-På rommet. -Har du vært på cellen?
Så du gikk rett tilbake på cellen etter trening?
-Ja. -Og nå kommer du hit.
Vi får bare tre timer til dette.
Dann en sirkel!
Hva heter du?
-Raphael. -Hyggelig å møte deg. Jeg er Ruli.
Ruli.
Ruli er 25. Han er fra Vest-Indonesia.
Han er fire uker på vei i halvårsprogrammet.
-Ok. God morgen! -God morgen!
Bare herm.
Jeg er her.
-Jeg er her. -Jeg vil ikke kunne gjenkjenne meg selv.
Jeg vil ikke kunne gjenkjenne meg selv.
Det blir tydelig etter hvert.
For meg selv og andre.
Ok, applaus for oss!
Så skal vi dele følelsene våre.
Ok. Kan en av dere…
-Jeg heter Abraham Baron Gunawan. -Hei, Baron.
I dag føler jeg
at jeg fortsatt er velsignet av dette fengselet.
-Amen. -Amen.
Amen. Takk.
Takk, Baron.
En til. Hvem er nestemann?
Er du redd for å dele følelser?
Jeg føler meg ganske glad.
-Deler du? -Ja.
Men bare tre til fem personer deler per dag.
Jeg håper dere alle gis god helse nå og i fremtiden.
Takk.
Ok, venner. Hvem andre vil dele følelsene sine?
Én person til.
Ok. Jeg heter Raphael.
Hei, Raphael.
Takk for at jeg fikk dele rom med dere.
Ok. Takk.
Fengselet er i en bygning. Ikke i tankene deres.
Jeg ønsker dere hell i å bli nyktre
og få livet deres tilbake når dere slipper ut.
Amen.
Bra jobba.
Takk for at du delte følelsene dine, Raph.
Akkurat som alle de andre
ble jeg fortalt at jeg måtte bli med på rehabiliteringen,
og de har ikke noe valg, så de må komme.
Det interessante er at de virker engasjerte.
Kanskje dette er en del av vurderingen. Kanskje engasjementet deres observeres.
Vi må styrke sinnet vårt.
Det er betenkelig å ta fra dem valget.
Bør de kunne velge hvorvidt de vil ta dop eller ikke?
Det er vel diskutabelt?
Amen.
Doktrinen er visst at fangene må fornekte dopbruk
som fullstendig umoralsk og uakseptabelt.
Bildet bak deg fanget oppmerksomheten min.
Forklar hva dette bildet er.
Jeg vil lære mer om filosofien bak programmet
av Bona, den tidligere narkomane læreren som jeg møtte sammen med direktøren.
Vi kan velge.
Vil vi være gode, eller vil vi være onde?
Et mål på godt og ondt. Alkohol er ikke ulovlig i dette landet.
-Nei. -Akkurat.
Kvinner er ikke ulovlige, for uten dem ville vi ikke vært her.
Penger kan noen ganger antyde suksess.
Vi trenger penger, men har du altfor mye penger,
om du bruker nattjentene, er det ekstremt.
-Nattjenter? Prostituerte? -Ja.
For en som meg, en utenforstående fra Vesten,
føles det som om det gjelder moralske verdier.
I Østen,
på dette stedet,
er det ille å gjøre for mye av noe.
-Og var du en dårlig person? -Ja, det er jeg.
For etter at jeg havnet her,
snakket ikke faren min med meg på tre år.
Så døde han.
Og jeg følte meg skyldig.
Jeg føler meg så skyldig her inne.
Derfor føler jeg at jeg er her på grunn av dop.
Programmet skal rehabilitere oss
så vi kan fungere i samfunnet.
For jeg garanterer at når vi tar dop,
blir vi individualister.
Bonas lidenskap for programmet
stemmer med det jeg har hørt om det sosiale stigmet
rundt dop i det indonesiske samfunnet.
Det er umulig å vite om alle fangene virkelig deler Bonas syn,
men Ruli virket ordentlig engasjert i timen.
-Tror du at du trenger programmet? -Ja.
-Gjør du? -Ja, det gjør jeg. Hittil.
Men du må jo gjøre det.
Du rakk ikke opp hånda og sa: "Jeg vil være med på programmet."
Det er obligatorisk,
men en del av meg
vil gjøre det frivillig
fordi jeg har til hensikt å endre meg.
Derfor…
…er jeg glad for å delta i programmet.
Hvorfor er du i fengsel?
Jeg brukte marihuana.
Bare brukte det.
-Jaså? -Ja.
Hvor mye?
Bare 15 gram.
-Femten gram? -Ja.
Hvor lenge må du sitte inne?
-Åtte. -Åtte år?
-Bare for å røyke gress. -Ja.
Noe som er lovlig i USA og mange andre steder.
Ja, åtte år.
Fordi politiet fant vekten min,
og derfor hevdet de at jeg langet.
Hva brukte du den til?
Jeg jobber på en kafé,
og den var for å lage kaffe hver dag.
Hva synes du om det?
Det overrasket meg.
For jeg har allerede en familie, og nå har kona mi skilt seg fra meg.
-Fordi du havnet i fengsel? -Ja.
Det gjør det vanskelig å være her, for dattera mi spør meg alltid:
"Pappa, hvor er du? Når kommer du hjem?"
-Vet hun ikke at du er her? -Nei. Jeg sier at jeg jobber.
Når skal du fortelle sannheten?
Jeg har ikke motet til å fortelle henne det.
-Jeg er for redd. -Hva er du redd for?
Vanen, tror jeg.
Samfunnet i hjembyen min. For jeg mener
at om du har sittet inne, er det ille.
Å være en fange er noe "ille".
Akkurat. Det er mer et kulturelt stigme.
Ja, stigme. Jeg er redd.
Dattera mi.
Jeg vet ikke om Ruli langet eller brukte dop,
men han betaler en høy pris.
I samfunnet blir man ansett som svak
og ond om man bruker dop.
Så individer som Ruli
aksepterer nesten skjebnen sin
fordi samfunnet anser dem som skurker.
Obligatorisk rehabilitering er vanskelig,
ikke undervurder det, men det er det fengsel skal handle om.
Det skal handle om rehabilitering.
Hvordan man oppnår det varierer fra fengsel til fengsel.
Og dette fengselet har sin egen måte.
DAG 3
Skiftet for arbeidere som cellekameratene mine starter kl. 08.
Vi må vaske området nå.
Daus passer på fellesområdet utenfor celleblokkene.
Så du gjør det om morgenen og…
Morgen og ettermiddag, før de stenger blokken.
Ja.
-Vi sørger for at alt er ordentlig. -Ok.
Får du betalt for arbeidet?
Nei, det hjelper meg å få prøveløslatelse.
Ok, så du får en fordel. Det er ikke bare for å komme ut av cellen.
Har noen blitt straffet med å ikke få lov?
Ja, så klart.
Noen ganger forekommer fysisk kontakt, slåssing,
og om de tamper, mister de jobben.
Alle sier at de er redde for å havne på isolat,
men det er et av våpnene de har for å kontrollere deg.
Om du ikke gjør som du får beskjed om.
Ja. Belønning og straff.
Er det noe utenom reglene som de bruker for å kontrollere dere,
hindre dere i å snakke fritt? Er du redd for å kritisere fengselet?
-Som hva? -Jeg vet ikke.
Om du sier at å holde dere alle innelåst i 21 timer om dagen er ondskapsfullt.
Jeg skjønte allerede at det er sånn det er her, så…
Jeg konsentrerer meg om å bli prøveløslatt.
Bare én av seks fanger har tampingjobber.
Det er lett å forstå at man bare jobber hardt
og godtar tampingregimet.
Det er et viktig steg i retning av tidlig prøveløslatelse.
Tampingfanger kan jobbe med å produsere mat på fengselsgården
eller på kjøkkenet, eller drive med mer kreative aktiviteter.
Dette er verkstedet.
Hva slags verksted er det?
Denne esken er veldig nyttig for å bære offer i Bali.
Keben er tradisjonelle balinesiske esker.
Er dette også papir?
-Ja. -Lagd av papir. Bra arbeid.
De innsatte lager dem på genialt vis av avispapir
før de dekoreres og selges til folk.
Og det er en seriøs produksjonslinje.
Vi kan jobbe her fra mandag til fredag.
-Hvor sitter jeg? Her? -Ja.
Fra åtte om morgenen etter opptellingen
får betjenten her arbeidere fra blokken til å komme.
Kan de fortsette på utsiden?
Man kan starte en forretning med dette.
Noen av vennene mine som allerede har sluppet ut,
prøver å distribuere fra denne linja.
Men det er vanskelig uten støtte på utsiden,
selv å finne en jobb.
For samfunnet i dette landet
anser dopbrukere som dårlige mennesker.
-Ikke folk som trenger hjelp. -For de fleste er det et negativt stigme.
-Denne? -Denne vever du til du kan sette den opp.
Greit. Ok.
Det negative stigmet er i samfunnet.
Det er allerede i folks tanker,
så alle som slipper ut av fengsel, er virkelig ikke gode mennesker.
Mange av mennene her inne
sliter med å godta at de nå har dette stigmet.
Så til tross for det positive arbeidet som gjøres her
for å redusere dopbruken,
trenger de støtte fra samfunnet når de slipper ut.
Har de ikke det, vil forbrytersyklusen
og fengselssyklusen være uunngåelig for mange
For å hjelpe narkoforbrytere å følge den smale sti,
oppmuntrer fengselet også
ulike former for religiøs tilbedelse i fengselet.
Men jeg begynner å skjønne at rehabilitering
ikke er hele kampen.
Å kunne bevise for indonesiere utenfor fengselet
at narkoforbrytere er klare for å komme tilbake til samfunnet
er like viktig.
DAG 4
Hvordan er livet?
Bra, sunt, herlig!
Hittil har jeg bare møtt fanger som soner for besittelse eller langing på lavt nivå,
men jeg vet det fins karer her som soner for mye alvorligere forbrytelser.
Jeg har blitt bedt om å gå til kantinen,
der fangene kan kjøpe småtterier,
sigaretter, sjokolade og sånt noe,
og jeg tror jeg skal hjelpe til. Det finner jeg straks ut.
Tolle!
-Ja! -Hei, Tolle.
Ja, Raphael.
Jeg har blitt bedt om å hjelpe til her i dag.
-Ikke noe problem. Kom inn. -Kan jeg komme inn?
Kantinearbeideren Tolle er 35 år,
og jeg har hørt at han er høyere opp i doplangerkjeden.
-Hva er hva? -Dette er nudlene.
Kaffe, og her er vannet.
Ok. Hvordan betaler de for det?
Du fyller på Brizzi.
-Dette er Brizzi. -Ok.
-Du satte pengene fra… -Som et kredittkort.
-Klar for å hjelpe kunder? -Ja.
Ja, jeg er klar.
Jeg er ikke det, selv om han spurte.
-Roti Sisir. -Denne?
-Denne nudelen? -Ja.
-Beng-Beng. -Hva er det?
-Øverst? Denne? -Beng-Beng.
-Denne? -Ja.
Kom igjen!
-Ja. -Hvorfor stresser du meg?
Du må være rask.
-Hva vil du ha? Ta den. -Ja.
Men du vet hvor alt er. Jeg er fersk.
Hvor lang er straffen din?
Fjorten år.
-Fjorten år? -Ja.
Metamfetamin. Shabu.
Å, shabu-shabu.
Ja, jeg ble tatt av flyplasspolitiet.
Hvor mye?
-Tre kilo. -Tre kilo?
-Ja. -Det er mye.
Tre kjeks.
-Denne. -Denne?
Hvorfor gjorde du det?
Jeg har ikke mor og far. Allerede borte, døde.
Jeg ville gi lillesøster penger til skolegang.
Hvor gammel er lillesøstera di?
Nå er hun 20, men da var hun 15.
Så du gjorde det for å forsørge familien.
-For å hjelpe dem. -Ja.
Tolle hevder at han bare ville forsørge lillesøstera si.
Spis litt sjokolade før den smelter. Åpne den.
Ok, tusen takk.
Men han har vært i narkogjenger i mange år,
og import av kilovis av metamfetamin
er dopsmugling på høyt nivå.
Her i Indonesia
er han heldig som ikke fikk en strengere straff.
Da du var med på organisert kriminalitet og smuglet dop,
visste du at myndighetene her har dødsstraff for narkotikasmugling?
Ja, jeg visste det.
Så du ble ikke redd eller avskrekket?
Jeg var med i gjengen før det.
Hvor gammel var du? 19? 18?
Jeg var 14.
-Fortsatt ung. -Fjorten?
-Hvilke stoffer solgte du? -Alt.
Kokain, heroin, marihuana.
Shabu-shabu.
Hvordan smuglet du dopen?
Hvordan brakte du dopen til Indonesia?
Små mengder. Flyplassen.
Akkurat.
Så angrep politiet meg og sa:
"Herregud, du er medlem av et indonesisk kartell."
-Er det sant? -Jeg sa: "Hva? Kom igjen!"
Var sjefen din medlem av en organisert gjeng?
Ja, en stor en.
Jeg er bare en smugler.
-Hva skjedde med sjefen din? -Jeg vet ikke.
Du vet ikke.
Blir du tatt, forteller du ikke om sjefen din.
Snakker du om sjefen, dør familien din.
Sånn er gjengen.
Tolle er den andre typen narkotikafange.
Smugleren som jobber for et indonesisk narkokartell.
Folk som har blitt tatt for dopsmugling i dette landet,
har fått dødsstraff.
En dag må han komme tilbake til samfunnet.
Det blir en stor utfordring.
DAG 5
Forbered dere!
Jeg har sett hvor strengt regimet er her,
og direktøren Agus Pritiatno tar seg av tusen fanger
med bare 83 vakter.
Mange innsatte sitter innesperret hele dagen på overbefolkede celler,
men jeg har ikke sett noen tegn til bråk.
Dette er senteret for aktiviteter.
Jeg vil finne ut hvorfor direktøren føler et behov
for å kontrollere livet til fangene så strengt.
Alle de innsatte kan ta videosamtaler.
Vi lytter til samtalen deres med familien.
Sier de noe upassende, bryter vi kontakten.
Hvorfor er det nødvendig?
For omtrent et år siden hadde vi noen provokatører.
De dannet en gjeng her.
Det var definitivt en sikkerhetstrussel.
Noen av fangene sitter i opptil 21 time på cellen.
Hva er grunnen til det? Hva er logikken bak det?
Det stemmer at de etter de tre timene de får,
må tilbake på cellene.
Slipper vi alle ut samtidig, ender det med kaos.
Mange problemer vil oppstå.
Synes du det er rettferdig?
Å bli dømt betyr å miste friheten, så de må følge reglene.
Jeg har lagt merke til at forholdet mellom fangene
og vaktene er ganske sunt.
Hvor viktig er det for at fengselet skal fungere bra?
Fordi de har det forholdet
som ligner det barn har med foreldre eller søsken.
Det er det vi vil bygge her. Før var fengselet bare fengsel.
Og vi kunne bare anta at det var fullt av vold.
Sånn er det ikke lenger. Om noen begikk en feil før,
kunne vi bare banke dem opp. Sånn er det ikke nå.
Men mange av fangene
har nevnt at de er redde for å havne på isolat.
At det er et godt forebyggende tiltak.
Det som skremmer dem her, Raph,
er at om de bare har på seg shorts, er det kaldt her.
Så kaldt!
Hva er det lengste en fange kan holdes på isolat?
Vi hadde en som var en stor langer.
Han kom, og han var en høyrisikofange.
Vi satte ham
på isolat i tre måneder.
Her kan ingen oppføre seg tøft eller arrogant.
Hvor mange er på isolat for øyeblikket?
Ingen akkurat nå.
Kan jeg få se isolatet?
Det er ikke lenger lov å gå inn.
Det er en hemmelighet.
Men du kan se det herfra.
Direktørens villighet til å bruke isolatet som straff føles autoritær,
men han har åpenbart også en mykere side, noe de innsatte ser ut til å verdsette,
og som kanskje bidrar til følelsen av harmoni i dette fengselet.
-Står til? -Bra. Hva med deg?
Det er et stort øyeblikk for Ruli.
-Hva gjør du nå? -Ringer familien.
-Hvem skal du snakke med? -Mamma. Jeg har ti minutter til å ringe.
-Ti minutter? -Ja.
Rulis familie bor flere hundre kilometer unna
og har ikke råd til å besøke ham.
Men som alle andre fanger får han to videosamtaler i uka.
Ikke særlig privat, men det er vel bedre enn ingenting.
Assalamu alaikum, tante.
Jeg håper tante og mamma er friske.
Fortsett å støtte Ruli her
så Ruli kan bli bedre enn han var.
De virker veldig glade. Det er en lettelse for mora å se ham smile
og være i godt humør, for de bekymrer seg nok
for hvordan det går.
Det er tøft å bo her, tante.
Derfor må vi lære å tenke positivt,
hvordan man fortsetter å tenke positivt.
Raphael!
Jeg er her sammen med Ruli.
Hei.
Denne fyren, mamma,
ble dømt til livstid i England.
Men etter 12 år av prosessen ble det bevist at han var uskyldig.
Jeg skal la deg fortsette. Hyggelig å møte dere.
Det føles galt at han soner så lenge
for å ha vært i besittelse av litt marihuana.
Konsekvensen av det som har hendt ham
har ødelagt forholdet til kona hans,
og enda viktigere: dattera hans.
Så jeg skal gå ut og gi ham litt privatliv.
Hold hjertet mitt sterkt!
Jeg elsker dere! Ha det!
Assalamu alaikum.
DAG 6
Det er min siste dag i Bangli Narkotika fengsel.
Jeg har blitt fortalt at i dag blir en overraskelse.
En rockekonsert i fengselet.
Fanger bruker musikk for å fortelle offentligheten
at de ikke er fortapte,
og initiativet støttes av selveste direktøren.
Direktøren er glad i musikk,
så han oppmuntrer fangene til å spille.
Daus er en av de fangene jeg har møtt,
og han har dannet et band, The Injexxis.
De spiller for alle fangene i dag, så la oss se hvor gode de er.
Så vi lytter nå og starter nå.
Én, to, tre, kjør!
Til slutt skal jeg vise deg
Jeg er ikke et vandrende lik
Det er flott å se at direktøren støtter dem fullstendig.
Jeg er ikke død, for faen
Takk.
Du får frem regnet.
Du rocket Gud.
Takk.
Daus' band lager musikk med en ekte hensikt.
-Hvilket budskap prøver du å formidle? -Folk i fengsel er alltid skurken.
Så vi vil bevise at vi ikke er døde. Når vi slipper ut, skal vi bevise det.
Hvordan ser folk det?
De har fengselsfestivaler. Vi kan fremføre musikken vår.
Ble dere sluppet ut for å fremføre?
Ja, ut for å opptre og opptre på nettet.
Så vi filmer videoen og spiller inn sangen.
Nå kan vi laste opp musikkinnhold på YouTube.
Så de lar oss gjøre det, men under deres oppsyn.
Forsett å fremføre sånne sanger.
-Tusen takk. -Ja.
Fengselet hjelper dem å sende et positivt budskap
ut til den indonesiske befolkningen for å fordrive fengselsstigmet,
men rehabiliteringsprogrammet er fortsatt et veldig nytt initiativ.
Det er for tidlig å vite hvor vellykket det blir.
For enkelte kan de obligatoriske programmene her
virke kontroversielle.
Og jeg mener at dommene de gir narkoforbrytere i Indonesia, er strenge.
Men ut fra hva jeg har sett, tror jeg myndighetene virkelig ønsker
å hjelpe mennene her inne å bryte narkoforbrytelsessyklusen.
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson