Ústřední nápravné zařízení Rouvej, Šalamounovy ostrovy.
Domov nejnebezpečnějších sexuálních delikventů v zemi.
Kéž by mi… prostě odpustili.
A vrahů.
Proč si zabil svého desetiletého syna?
Nedokázal jsem ovládat vztek.
Dvacetkrát jsem takhle sekl.
Vězení trpí závažným nedostatkem peněz.
Podmínky jsou fakt hrozné. – Je tu tma, zažraná špína.
Je to tady naprosto nelidský.
Tohle místo je jenom betonová klec. – A
při nápravě těchto otřelých zločinů tu spoléhají na církev.
Musím rozeznat… dobro a zlo.
Děkuju, že si mě zachránil, pane.
Strávím týden pod zámkem ve vězení
Rouvej, abych zjistil, jestli je náboženství skutečně
odpověď. – Není to ale poprvé, co
jsem za mřížemi. – Jmenuju se Rafael Rou. – V Británii mě odsoudili na doživotí
bezpodmínečně za vraždu, kterou jsem nespáchal. – Trvalo mi dlouhých dvanáct
let, než jsem své jméno očistil. Nyní cestuji po celém světě,… abych odhalil,
jak opravdu vypadá život… v nejdrsnějších věznicích světa.
NEJDRSNĚJŠÍ VĚZNICE SVĚTA
Šalamounovy ostrovy v dalekém Tichém
oceánu. – Domov více jak 700 tisíc lidí, kteří žijí v průměru
se šesti dolary denně. –
Jediná zdejší věznice s maximální ostrahou si klade
ambiciózní cíl: s maličkým
rozpočtem napravit extrémně těžké delikventy.
Právě se nacházím ve vězeňské dodávce, na cestě do nápravného zařízení Rouvej.
Ve vězení drží ty nejnásilnější delikventy
v zemi. – Jsou tu vrazi, lupiči, zloději. – Velká
část vězňů je v tomto vězení
údajně kvůli násilnému sexuálnímu napadení žen a
mladých dívek. Něco, s čím se mi
hodně těžko srovnává. – Vězení se snaží… delikventy rehabilitovat, alespoň co jsem
slyšel, ale na to mají k dispozici omezené finanční prostředky. – Jen když se venku
porozhlédnu,… vidím hodně extrémní chudoby. Pokud tady nemohou investovat do
komunity, jaké to pak bude ve vězení?
DEN 1
Vcházím do břicha bestie.
Prohledají mě ihned, jak vkročím do věznice.
Roztáhněte nohy.
Jen hledáme něco pašovaného, ostré
předměty a tak. Malé ostré věci jako třeba nože.
-Jasně. Nacházíte nože? -Ostří.
-Ostří? -Jo.
Než mě zavedou na křídlo, vyfasuji základní potřeby.
Sundáme želízka.
To je úleva, protože tyhle fakt bolí. Tohle je moje matrace, jo?
Jo,… vaše matrace.
A tohle?
Vaše deka.
-Moje deka. -Vaše deka.
Tady je ručník.
Ručník.
-A můj polštář. -Polštář.
V roce 2008 bylo Rouvej překřtěno z vězení
na nápravné zařízení. S novou filozofií: místo trestu raději náprava. – Naprostý
nedostatek peněz je ale znát na první pohled. Zajímalo by mě, kolik
rehabilitace tu skutečně probíhá.
Mám namířeno do tak zvaného echo křídla.
– Cítím tu nějaký příšerný smrad. – Sladký zápach
horkého slunce se závanem moči.
Věznice navenek vypadá opravdu… zanedbaně.
– Dozorce mě očividně chce odvést poměrně rychle.
Tohle je temné místo.
Celu budu sdílet se třemi dalšími vězni.
Tohle je křídlo A.
-To je křídlo A. -Ano.
Ahoj.
Jak se vede?
-Fajn. -Jsem Rafael.
-Ahoj, jmenuju se Frenk. – Jo. -Frenk? Frenku, těší mě. Kam to mám dát?
-Můžeš si dát postel tam nahoru. -Nahoru? Dobře.
Kde je tvoje místo?
Tohle je MOJE.
-Tady dole? -Jo.
Tohle místo patří Alessiovi.
-Alessio. Dobře. -Tohle patří… Džuniorovi.
Dobrá.
Tohle je cela pro čtyři muže včetně mě. A tohle jsou postele? Tohle a ty nahoře? –
Páni. – Trvalo ti to, než sis zvykl takhle spát?
Jo. Jo.
-Jo. Napoprvé to bylo dost tvrdý. -A teď?
Musíme se to pokoušet přijmout. Možná si na tu matraci zvykneš.
-Kdo dělal ty kresby na zdi? -Jo.
To nakreslil Alessio.
A co aktivity? – Vypadáš jako silák, mají tu posilovnu?
Ne.
-Nemají tu činky? -Nemají žádný činky.
-Nic. -Ve vězení není vůbec nic takového?
Ne.
-Tohle je vaše koupelna? -Jo, to je koupelna.
Dobrá.
Tady se splachuje.
Jasně.
-A tady se i sprchuje, když… -Sprchuje se jinde. Sprchy jsou venku.
Ukažte mi to. Dobře.
-Jen se to pustí. Sprcha podomácku. -Jo, domácí sprcha.
Fajn.
Poslední zastávkou při prohlídce křídla je malý venkovní prostor. – To je pěkný,
hezký dvorek. – Alespoň svoboda, ne? -To jo.
A je to.
-Takhle tu existujete. Cela,… chodba… -Jo. Jo.
Chodba a tohle.
Chovanci v mém křídle podle všeho
zabíjí čas. A hodiny ubíhají, dokud nepřijde večerní prezence.
Dobré odpoledne.
Díky. – Rafael Rou?
Ano, pane.
Alessio.
Ano, pane.
Frenký Ramola.
Tady.
Tak. – Představit. Tento náš bratr se
představí. Je náš přítel.
Jmenuju se Rafael Rou. – Díky za přivítání.
Odříkáme si teď modlitbu, ano?
-Všichni? -Jo, všichni.
I když je člověk nevěřící?
Nenene. Jestli seš ochotnej.
Okolo 90 % obyvatel Šalamounových ostrovů
tvoří křesťané a víra se i tady vězení zdá velmi silná.
Všichni vězni působili jako pevně věřící.
Máme tři vůdce. Jednoho za křídlo,
jednoho velitele a pak spirituálního vůdce.
Jasně.
To je ten, co začal s modlitbou. – Tady je spirituální
vůdce, jestli se s ním chceš seznámit. Dobrá.
Dobře. Zdravím. – Rád tě poznávám, ty jsi zdejší duchovní vůdce. Jaké tady má
spirituální vůdce povinnosti?
Snažím se kluky… přiblížit bohu… a
pokračovat v reflexi písma Bible. – Sdílet ho s nimi.
Dobře. A proč sis to vzal na starosti?
Protože mě vychovali v křesťanské rodině.
A cos provedl, že si skončil ve vězení?
Chytili mě za znásilnění.
-Znásilnění. – Jak dlouho si za to dostal? -Jo.
Tři roky.
A kaješ se?
-Hm? -Lituješ činů, co si spáchal?
-Ano, ano. -Opravdu?
Nechtěl jsem to spáchat doopravdy. –
Byla to velká chyba. – Ovlivněná alkoholem.
Byl jsi pod vlivem alkoholu? – Bylo to poprvé, cos něco takového provedl?
Bylo to poprvé. Pak jsem skončil tady. Snažím se, co to jde, abych se stal novým
člověkem, až odsud odejdu.
Všichni mě vítali s otevřenou náručí. Ale je to stejně znepokojivé místo.
Můj první dojem… zdejší podmínky jsou
fakt hrozné. – Je tu tma, zažraná špína, smrad. – Spirituální vůdce, co
ty kluky vede,… je násilník.
Otevřeně mluvil o tom, jak pod vlivem alkoholu znásilnil ženu.
Bude to drsný týden. – To je jistý.
DEN 2
Přichází moje první ráno v Rouvej.
Můžeš mi asistovat?
Dobře. Budu jen sledovat čáry. – Je
fajn vidět, že je tu dneska alespoň nějaká aktivita.
To byl jasnej aut.
Volejbalová hra na křídle.
Jedenáct – pět.
Pro chlapy je to příležitost trochu
uvolnit nahromaděnou energii z toho, jak jsou celé hodiny natěsnaní na křídle.
Po zápasu mi Pítr, jeden dozorců, co tu
slouží nejdelší dobu, nabídnul, že mě provede po zbytku věznice.
V minulosti měli v Rouvej pro vězně
programy, kde se naučili truhlařit, péct a šít. – Co je pak tohle tady dole?
První je pekárna.
Jo.
Další je učebna a krejčovna.
Pekárna je rozbitá. Krejčovnu museli
zavřít během kovidu a ještě ji znovu neotevřeli.
Od dalších programů pro vězně tady upustili taky.
Koná se tu nějaká rehabilitace?
Vlastně ne moc, ale snažíme se. – Děláme, co můžeme.
Co je zač tenhle blok?
To je blok pro zvládání špatného chování vězňů a taky…
-Je to segregační jednotka? -Ano.
-Držíme tam lidi s chorou myslí. -Chorou myslí…
Bez peněz a pořádné zdravotní péče jsou
duševně nemocní chovanci drženi spolu s vězni, kteří si vysloužili trest.
Mám namířeno do tak zvaného
segregačního bloku. – Vězni se tu prostě tak…
Poflakují. – Působí to jako hodně
špinavé… a… depresivní místo. – Co zatím můžu vidět, je tu hodně málo vybavení nebo
personálu, co by se o vězně staral a pomáhal jim. – Mají
rozvěšené prádlo. – Mají tu
koberečky a provazy a deky,… ale žádné matrace. Připadá mi, že sem do klece i
z klece proudí jen maličko vzduchu. – Tohle místo je jenom betonová klec.
Slyšel jsem, že se v této věznici snaží
vylepšit rehabilitační programy, ale tady na segregační jednotce vůbec
nevidím ani žádné známky rehabilitace.
Už jsem viděl hodně takových míst a
z hlediska trestu? Tohle je trest. Tohle je tvrdý.
Šalamounovy ostrovy patří mezi místa
s nejvyššími výskyty sexuálního násilí na světě. Na rozdíl od mnoha zemí ale
sexuální delikventy nedrží stranou obecné vězeňské populace.
Stále jsem se spoluvězně z cely Frenka nezeptal, za co tu je.
Není to poprvé, co tě odsoudili, už si spáchal další zločiny.
Jo, když mě odsoudili naposled, byly to čtyři roky za ozbrojenou loupež.
Kolikrát si byl ve vězení?
To si vlastně nepamatuju.
-Nepamatuješ si, kolikrát si tady byl? -Jo, jo.
Kolik ti bylo, když si šel do vězení poprvé?
Bylo mi asii šestnáct.
-Šestnáct. -Jo.
A teď je ti třicet, kolik?
Třicet šest. Takže si byl opakovaně ve
-vězení během posledních dvaceti let. -Jo, asi dvacet let.
Frenkýho teprve nedávno pustili ze
segregační jednotky. – Strávil tam většinu posledních dvou let.
To muselo být těžký.
Těžký.
Jak si mohl sám vidět, je to tady nelidský. – Moc tmy… a vedra.
Málem si přišel o rozum?
Jo. – Cítil jsem věci, co jsem nikdy předtím nezažil. Mám manželku a dva syny.
Kolik je tvým synům?
Jednomu je sedm a druhýmu… tři roky.
Tříletý… se musel narodit akorát před uvězněním. – Chodí se sem spolu za tebou
podívat? -Jo.
On mě ještě neviděl.
Neviděl tě dva a půl roku? Je to dva a půl roku. Když mě zatkli,
nenavštívil mě nikdo. Nikdo, ani rodina. Vůbec nikdo.
Frenkýho poslali do segregace, protože se
mu podařilo z Rouvej utéct. – Kolik chlapů se na tom podílelo?
Hodně kluků.
-Tohle jsme použili. Ty šrouby. -Vyndali jste je odsud.
A pak jsme je vytáhli ze západky a pak to… použili.
Aha.
Abychom rozbili ty dráty.
Takže jste tam vylezli, rozbili to a prolezli skrz.
Jo.
Přeskočili jsme žiletkový drát.
-A pak utekli pryč. -Pak jsme utíkali a utíkali.
A utíkali.
Po dvou měsících mě zatkli… a následně odvedli přímo do segregačního bloku.
Zabezpečení se od útěku zpřísnilo. A po
dlouhém období v segregaci už to Frenký znova zkoušet
nebude. – Zatímco jsme
si povídali, ostatní vězni se scházeli k večerní bohoslužbě. – Nemůžu se
dočkat, až uvidím, co pro ně reálně znamená.
Čas na modlitbu. Dobrý večer všem.
-Dobrý večer. -Bůh je dobrý.
-Neustále. -Neustále.
Bůh je dobrý.
O upřímném náboženském zápalu mezi vězni
není pochyb. – Ale vrtá mi hlavou, jestli se to promítá do skutečné proměny.
Když jsem sledoval, jak jsou všichni oddaní… bohu a věrní
Kristovi,… postupně mě to velmi emocionálně dojalo. – A přesto
každý z vězňů až po posledního provedl nějaký
zločin. Všichni provedli něco, co bohabojní dobří lidé
a křesťané dělat nemají. -Jo. Jo, oddaní. Jo. Jo. Jo. Jo.
Jo. – Když se musí popasovat s krušnými chvílemi tady, uvědomí si, že co provedli,
opravdu nebylo správně. Když jste tomu oddaný, pak to musíte myslet opravdově a
upřímně.
Jsem trochu skeptický, ale těším se,
až budu sledovat, jak moc síla jejich náboženské víry pomáhá
nápravě zdejších vězňů.
DEN 3
Dnes jsem dostal jedno z mála vězeňských
zaměstnání, co je v Rouvej k dispozici. – Mám prý najít chlapa jménem Mastyn,
kterému mám dnes pomáhat v kuchyni. – Mastyne?
Haló?
Ahoj. Mastyne, ahoj. Řekli, že
tobě a tvýmu týmu mám pomoc.
Fajn, dobře.
Práce v kuchyni je odměnou za dobré chování.
Tohle je na večeři.
-Dobře, takže mám dělat tohle? -Jo.
Jo. Není to něco, co bys dělal venku? Ne, my jsme venku nevařili. – To
manželka měla na starost vaření.
-Manželky vaří. – Chlapi ne? -Jo.
Chlapi nevaří.
Proč ne?
To je naše kultura. Všechny domácí práce dělají ženy.
I teď?
I teď.
-A jaký život vedeš ve vězení? -Dost drsný. Člověk se považuje za nicku.
Jak dlouho si ve vězení celkem?
No… 14 let a 9 měsíců.
To muselo být za vraždu.
Jo. – Musíš mi pomoct nadzvednout ten hrnec. – Opatrně, příteli.
To je fakt těžký, co?
Jo, seš větší tvrďák než já.
-Připraven? -Jo.
Teď.
Jo, přijde tamhle.
Je to těžký, těžký, těžký. – Držíš to jednou rukou, abys
ukázal, že máš větší sílu? -Jo.
-Nahoru? -Ano.
-Jo. -Vydrž.
Dobře.
Rozdělím porce a ty zavřeš víčka?
Fajn.
Tady.
-Kolik? – A kam je mám dávat? -Tady je vyskládej sem.
-Dobře. -Ne.
Nech to na mně.
Koho si to zabil?
Svého vlastního syna.
Kolik synovi bylo?
Řekl bych asi deset nebo jedenáct.
Musíš skládat stejně velký na sebe,… po pěti. – Aby to nezabralo moc místa, vidíš?
Mastyne.
-Jo? -Proč si zabil svého desetiletého syna?
Já nechtěl.
Nechtěl jsem ho zabít, myslel jsem, že ho jen trestám, jako otec… syna.
-Trestal si svého syna, ale zabil si ho? -Jo.
A…
Neúmyslně. – On… umřel.
Co provedl?
Ukradl našim sousedům meloun.
Kvůli tomu… Jsem se naštval a nedokázal jsem ovládat vztek.
Tvůj syn ukradl sousedům meloun a tys ho zabil, když si ho trestal?
Meloun.
Seřezal jsem ho a on umřel.
-A to si udělal rukou nebo klackem? -Klackem.
-Jo.
Mastyne, musel si vědět, nebo…
Vidět, že už zacházíš moc daleko.
Těžko se to popisuje. – Je to… strašný… a
lituju toho. – Začínám se ve vězení… učit nový věci.
Mastyn podle všeho prošel hlubokou
proměnou a zdá se, že to byla víra, žádný vězeňský rehabilitační
program, co mu k tomu dopomohlo.
Když jsem přijal Krista jako pána a
spasitele, našel jsem v písmu, ve svatém Janovi, kapitola 1, verš 9. Stojí tam:
„Když
ale své hříchy vyznáváme, Bůh je věrný a spravedlivý, odpustí nám naše hříchy a
očistí nás od každé nepravosti.“ To je povzbudivá myšlenka a dává mi
naději. Změnilo to moje uvažování.
Co uděláš, až tě nakonec pustí?
Chtěl bych… pomáhat svým bližním. Jo.
Myslíš, že tvoje komunita tě přivítá zpátky po tom, cos udělal?
Jo. – Jo. – Už jsou připravení mě uvítat zpátky. – Dle naší kultury a křesťanského
učení, víš? – Máme způsoby, jak se vypořádat s čímkoli.
Přijímat se navzájem. –
Odpustit jeden druhému a jeden druhého milovat. A tím začneme žít nový život
s rodinami a komunitou.
Jakkoli toho dosáhl vypadá to, že Mastyn
se smířil se svým zločinem… a až nakonec přijde čas, bude
připraven se vrátit domů.
-Tohle předáš dalšímu a on to vezme… -Jo, doveze to na blok.
-Dobře. -Teď budu pracovat s dalším vězněm.
Ahoj.
Kristofrem. Ahoj.
Čau.
Kam to přijde?
Jdi podle cedulí.
Druhá část mojí dnešní práce spočívá v distribuci jídla
v miskách. – Nevím, jak to chutná, protože jsem ještě neměl možnost
jídlo zkusit. Ale ty misky jsou fakt horké.
Tady. – Rýže, nudle a zelí? Ahoj.
Jo.
-S trochou… cítím tam rybu. -Jo.
-Čtrnáct,… patnáct,… osmnáct. -Děláš stejnou práci každej den?
Jo.
Každej den?
Jo, každej den.
Poslední dvě.
Jo.
-Děkuju. -Jo.
Teď uděláme tohle…? Toto vězení
představuje malé společenství a pokud máte nepřátele, je těžké se jim
vyhnout. – Kristofr působí napjatě.
Vypadáš trochu nervně, seš v pohodě?
-Je to pro mě… hodně těžký. -V jakým smyslu?
Některý chlapi tady se jen chtějí rvát.
Za co jsi ve vězení? Co si udělal, že tě
to přivedlo do vězení, co nemají lidi rádi.
Vražda. – Tak jsem se sem dostal.
Někteří příbuzní člověka, co jsem zabil, v tomhle vězení sedí taky.
Můžeš mi vylíčit, co se stalo?
Pět chlapů z vedlejší vesnice… mi znásilnilo dceru.
Znásilnili ti dceru?
Jo.
Kolik tvojí dceři bylo?
Patnáct.
Byla to moje první dcera a měl jsem ji hrozně rád.
Kristofr se pomstil na nevinné školačce,
které bylo taky patnáct a pocházela ze stejné vesnice jako pachatelé znásilnění.
Přemohla mě zuřivost.
Proto jsem ji zabil. Uřezal jsem jí obě
nohy,… ovázal ji kolem krku… lano a přivázal ji nahoru na strom.
Dívka, co si zabil, je příbuzná některých zdejších vězňů?
Jo.
A bojí se tě nebo se bojíš ty jich?
Já se bojím jich.
Odpřisáhli, že mě zabijí. – Až nebude nikdo kolem, tak přijdou a zabijou mě.
Zdá se, že tento tragický příběh ještě není u konce.
DEN 4 -Násilný zločin je mezi ženami na Šalamounských
ostrovech extrémně vzácný. – Za mřížemi je v celé zemi jen šestice žen.
– Všechny jsou tady v Rouvej v odděleném bloku. – Byl jsem zvědavý, jaké tam mají
podmínky. – Uvítala mě Elizabet. Zdravím, dobré ráno.
Dobré ráno.
Ukážeš mi to tady?
Jo.
Tady máme cely.
Tohle je prostor na spaní?
Můj je tady.
-Máte trochu soukromí, to chlapi nemají. -Jo. Opravdu?
Ne.
Hezky to tu voní, působí to čistě.
Tohle je druhá cela.
-A tohle je číslo tři. -A tohle je trojka.
Tady je jenom jedna? Jenom jedna. Měla
-duševní problémy, žije sama. -Dobře.
-Má duševní problémy, jasně. -Mentální, ano.
Protože zavraždila svou babičku.
Zabila svou babičku?
Jo, rozřezala ji na tři kusy.
-Rozřezala ji na tři kusy? -Tři kusy. Paže tady a nohy tady.
A vy s ní musíte žít. A nevíte, kdy se může utrhnout na některou z vás. To je
děsivý. -To je.
Máte strach?
Bojím se.
Blok je pořád prostý,… ale mnohem čistší
než u mě na pánském křídle. Je tu mnohem větší chladno. – Ženy mají podle všeho
oproti mužům taky více napilno. Páni,… to je úžasný.
Na co se to používá?
To je rohožka.
Je to moc pěkný.
Elizabet tvrdí, že tu je jenom proto, že
ji ke zločinu donutil jeden násilnický muž. – Ale nemám, jak si
ověřit, cokoli mi poví.
Jak si skončila ve vězení?
Zacházení s penězi.
-Finance. -Jo.
-Podvod, je to tak? -Jo.
Proč si to udělala?
Můj přítel…
po mě furt poptával peníze, ale nemohla jsem mu dát dost. – Když jsem mu peníze
nedala, praštil mě. -Mlátil tě už kvůli penězům dřív?
Jo. – Vidíš všechny ty jizvy tady?
-To udělal on? -Jo, to on.
Hodil po mě kamenem.
Dysfunkční vztahy mezi muži a ženami jsou
tady na Šalamounových ostrovech dle všeho mezi chovanci
původcem mnoha zločinů.
Vím, že velká část mužů je tady za
sexuální prohřešky. Proč je to v téhle zemi problém?
Nejsme důležité.
Takže si můžou dělat, co chtějí. – Napadat
ženy, sexuálně je obtěžovat. Vědí, že je to protizákonný, ale
stejně v tom pokračují.
Proč je podle tebe tak kulturně
zakořeněné, že si muži myslí, že to všechno můžou ženám
provádět a projde jim to?
Někteří možná postrádají dostatečně vzdělání. – A po většinu času se opíjejí.
A co ženy? Co můžete dělat, abyste se ochránily?
Ženy můžou chlapy jenom respektovat. – A chlapy ale musí taky respektovat nás.
Než jsem odešel, ženy zakončily setkání modlitbou.
Děkuju, že si mě zachránil, pane. V Ježíšově jménu. Modlím se. Amen.
Pomoz mi, ano, roním slzy. Ježíši, vzdávám se. Oddávám se. Ty jsi slunce, co vidím.
Víra je skutečně jedinou věcí, které se tu mohou vězni, jak muži, tak ženy, držet.
Jsem zpátky na křídle. Frenkýho
kamarádi zpívají svou vlastní nábožnou píseň o nadějné budoucnosti venku mimo
vězení.
Je to náš vlastní pidžin jazyk.
Jasně.
Taková pošramocená angličtina. – Je to něco jako Křesťanská píseň.
Dobře.
Pojednává o duchovní svobodě. Jsem svobodný, díky tvé lásce. – To…
Svobodný v mysli?
Ano.
DEN 5
Vězení nemá dostatek peněz na
rehabilitační programy pro všechny chovance,… ale
přizvalo církev, která tu pořádá
dvanáctitýdenní kurz, kam musí docházet všichni
zdejší sexuální delikventi.
Slyšel jsem, že na kurz chodí i Džon – což
není jeho pravé jméno. – Odsoudili ho za závažné sexuální zločiny s mnoha oběťmi.
– Chtěl bych se dozvědět, jaké pokroky dělá.
To je moje cela.
-Prosím, posaď se tady. -Jo, jasně.
-Jo, myslím, že chce zavřené dveře. -Dobrá.
Cítím se trochu nejistě.
-Opravdu? -Lidi tu na mě zírají. Možná něco
plánují, negativní plány, tajný pasti, chtějí mě
zabít. – Něco mi provést.
Za co si tedy byl přesně obžalován a obviněn?
Čtyři body.
Sexuální napadení.
A jaký z toho teď máš pocit? – Cos udělal?
Kéž by mi prostě odpustili. Přiznal jsem svou vinu a přijímám za to zodpovědnost.
To, co si provedl, mělo dopad na hodně
lidí, a především na oběti. – A cos udělal bylo opovrženíhodný.
K tomu nemám co říct. Je to tak.
Vypadá to, že Džon se upřímně kaje, ale
jeho tón se promění, když přijde řeč na trest, co za zločiny obdržel.
A na jak dlouho tě odsoudili?
Šest let ve vězení,… což mě fascinuje,… nemělo by to tak být.
Myslíš, že je to moc dlouhý trest?
V porovnání s ostatními,… kdy došlo
k pohlavnímu styku, penetraci s dcerami ty odsoudili na pět let.
Džony mě přizval na sezení s pastorem,
který pracuje ve vězení se sexuálními delikventy.
Říkáme tomu program pro sexuální delikventy na bázi víry.
Dobré ráno. – Tohle je pastor Tajtus Rory.
Dobré ráno. Pastore, dobrý ráno, tohle je
Rafael, dneska ráno se k nám připojí.
Vlastními slovy, co ses na těchto sezeních naučil?
Pomáhá mi to k novému myšlení, nový mentalitě. S ženami by se mělo zacházet
-rovnoprávně a s respektem a… -Ano. Ano. -Jak se vztahovat k ženám.
Jo.
Když je vidíš, nejsou to jenom objekty, které můžeš využít. – Byly stvořeny ku
obrazu božímu. – Ženy i muži jsou si rovni co do důstojnosti i hodnoty.
-Jo. Jo. Jo. Jo. -Jo, mám problém.
Ve svý duši. – Až odsud odejdu,… budu se… snažit. Ne, ne snažit, já musím.
Samozřejmě, s pomocí boží. Jo, s pomocí boží
musím… rozeznat dobro a zlo.
Jo.
Děkuju. Děkuju. Rád jsem tě zase viděl.
Pastor Tajtus pracuje se sexuálními delikventy v Rouvej nejméně osm let.
Je pro vás výzva,… jednat s tak velkým procentem vězňů s tímhle druhem prohřešků?
Je to velká výzva. – Velice náročná.
– Je důležité, aby za zločiny, které napáchali,… přijali zodpovědnost. – Pak
je dost pravděpodobné, že to neudělají znovu.
Soustředíte se na ty, co chytili a
zavřeli do vězení? Nebo to vnímáte jako větší a širší problém?
Ano, rozhodně. Ti, co nepracují, se
dostávají do maléru. Těm, co nemají co na práci, nachází práci satan. – Můžou si
říct:
ano, chci se změnit. – Ale jakmile odejdou odsud, to je pak výzva.
Právě jsem absolvoval sezení s pastorem
Tajtusem. Zdá se mi, že mezi chovanci zavládla
jedna věc. Používají svou
nově nalezenou oddanost náboženství jako prostředek k tomu, že „už to znova
neudělají“. Podle mě to není dost. Ono nutkání a pokušení,
které je vedlo k věcem, co provedli venku, jak znásilňovali ženy…
Děti…
To se neumenší jenom tím, že prostě
přijmou boha. – Ale na druhou stranu tu někoho mají. Alespoň
mají ve věznici někoho, kdo
se snaží dostat těm chlapům do hlavy, aby jim sdělil, že co udělali, bylo špatně. Až
budou venku, neměli by to udělat znovu. – A jestli si to přisvojí upřímně
nebo ne,… to ukáže jenom čas.
Dneska odjedu se dvěma chovanci z věznice
Rouvej. Oba patří mezi nemnoho šťastlivců, které poslali na konec trestu na vězeňský
statek Teterej. – Tam si všichni vězni mohou osvojit profesní dovednosti.
Na jak dlouho jsi ve vězení?
Pět let.
Je to dost hrbolatá cesta.
A jak se cítíš? Teď tady v dodávce?
Cítím se moc šťastně.
-Jsi šťastný? -Jsem šťastný, že odtamtud odjíždím.
Jaký zločin si spáchal?
Znásilnění.
-Odsoudili tě za znásilnění? -Znásilnění.
A co ty?
Incest.
Incest?
Jeden incest?
Dva případy incestu. Dva.
Zas a znovu. Jakmile se někoho zeptám, za
co jsou ve vězení, skoro vím, jaká přijde odpověď. – Zločinem je sexuální
zneužití cílené na ženy a mladé dívky.
Ale pořád mě to šokuje. Stále jsem v šoku.
Jakmile jsem tohle vězení spatřil, působilo to jako jiný svět.
Od Rouvej se hodně liší. Člověk se tu cítí svobodněji.
Vězni tu mají mnohem větší svobodu pohybu. – Řada vězňů
dostala lepší příležitost, protože jsou důvěryhodní. – Momentálně
tu je pouhých 36 chovanců. Všichni si umístění vysloužili díky dobrému chování.
– Myslím, že tohle je chlap, se kterým se mám sejít. – Ty seš
Džouzef, že? Ahoj, Rafael. Ahoj.
Dobrá, Rafaeli.
Jo. Džouzef celé dny pečuje o hospodářská zvířata. – Dneska makáme tam?
Ano.
Moje práce je se tady o to tady starat, krmit je. Ty budeš uklízet, jo?
Dobře. Pojď, pojď, pojď, pojď. – Jo, tady, tady.
Který děláš teď?
Tak jo, pohni se. Běž.
Tohle stojí za hovno, to je jistý.
Podívej na toho rozkošnýho drobka. A tenhle je ještě menší. Malý miminko.
-Jo. -Mládě tady. Jsou mu teď dva týdny.
-Dva týdny. -Jo, teďka ty.
-Platí ti za tuhle práci? -Tři dolary za den.
-Šalamounský dolary? -Ano.
To odpovídá 35 americkým centům denně.
Podívej na tohle. Ten už se zas vykadil.
-Dělej, dělej, dělej. Můžeš to smíchat. -Vydávaj ty zvuky, protože cítí jídlo?
-Cítí jídlo, ano. -Vědí, že dostanou nažrat.
Jo, jo.
-Beton je čistej, tak to dáme… -Dobře.
Stačí?
Jo, stačí.
Jak to, že všechnu těžkou práci oddřu já? – Hm? – Ty dneska odpočíváš. – Necháš
všechnu dřinu na mě, co? – Chci dolar z tvých tří dolarů.
-Jo. Jo, jo. Jo, jo. -Jo, jo.
Džouzef je ve vězení patnáct let a řekl mi, že dostal doživotí za vraždu své ženy.
Jedné noci jsme spali a mně se zdál sen.
Jaký sen?
Zdálo se mi… o mým… otci a dvou dalších
mužích. – Myslel jsem,… že mě… chtějí otrávit. – Tak jsem se naštval,… popadl
nůž… a pobodal je. Myslím, že dvacetkrát. Dvacetkrát jsem takhle sekl.
A myslíš si, že tě čas ve vězení nějak změnil? Že přemýšlíš jinak?
To jo. Naučil jsem se zbavit
výbušnosti a zlosti. – Bůh chce, abych… miloval bližního svého.
V co doufáš do budoucna?
Chtěl bych tady postavit přístřešek
pro prasata a drůbež. – A taky… pěstovat zeleninu.
Džouzefa by mohli za pár měsíců propustit.
Doufám, že se mu podaří začít nový život jako farmář. – Vězeňský statek Teterej
mu dal podle všeho šanci. V porovnání s Rouvej tohle místo
poskytuje příležitosti.
Muži si zde… osvojují schopnosti, které
si mohou odnést ven a hledat si práci. – Tohle místo může vězňům
nabídnout mnohem víc… než Rouvej.
Vracím se na své křídlo v Rouvej. Působí to ještě bezútěšněji než kdy jindy.
DEN 7
Tak jo, dělej, dělej, dělej. Počítej, raz, dva…
Nastal můj poslední den v Ústředním nápravném zařízení Rouvej.
Seš určitě v pohodě?
Jo, dobrý. Tak jo, to stačilo.
Jen jsem se přišel rozloučit, protože mě budou propouštět. Už se naplnil můj čas.
Tak jo. Nastal tvůj čas. Takže radost.
Hele, hodně štěstí. Můžu říct jen hodně štěstí, a ať se stane cokoli, snad se sem
nevrátíš. To je hlavní. -Jo, jo.
-Mockrát děkuju. -Jo, díky.
Než odejdu, rád bych si promluvil
s ředitelkou věznice, velitelkou Nýdyovou. – V pohodě? – Jako první žena na pozici,
měla jen dva měsíce na to, aby se to tady pokusila nějak ovlivnit. – První věc,
která… mě zaujala při příchodu do věznice, byl její stav. – Smrad splašků,
přehlížení odpadků. Viděl jsem krysy a šváby a nejrůznější hmyz.
Záleží na tom, kolik nám dá vláda peněz.
Rozumím, že čisté prostředí a taky služby jsou pro zaměstnance i vězně velmi
zásadní aspekt k zohlednění. – Upozorňujeme na
tento problém u vedoucích pracovníků a všechny potíže vedou v patrnosti.
Dobře, to rád slyším, že s tím máte nějaké záměry a
uvědomujete si, čeho jsem byl svědkem. Setkal jsem se s pastorem
Tajtusem a mluvil jsem s ním o programu na bázi
víry, na kterém pracuje. Co si myslíte o výzvách, které přináší práce s jistými
druhy sexuálních delikventů? -Ano.
Mám za to, že poskytované programy
cílené na násilné chování jsou moc užitečné.
Z dlouhodobého hlediska ale myslím, že
vážně potřebujeme nějaký druh psychologického
poradenství při nakládání s vnitřními
stavy. To je běh na hodně dlouhou trať, ale dokud budu v nápravném zařízení
pracovat,…
chtěla bych se zasadit o to, abychom toho opravdu dosáhli.
Velitelka Nýdyová a její tým mají
ambiciózní plány. Dokud ale neseženou adekvátní prostředky
na rehabilitaci chovanců,
budou se muset spoléhat na církev a na to, že ke změně postačí víra.
Jak tady v Rouvej, tak v Teterej
existují pozitivní iniciativy. Když tyto muže zavřete pod zámek, zabráníte jim
páchat
zločiny. Mají tady taky hodně limitované zdroje.
Dokud ale nedojde k širším
sociálním změnám i daleko za hranicemi této věznice, náprava řady
z těchto lidí bude nadále výzvou.