PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Vězení se zvýšenou ostrahou, Nuuk, Grónsko.
Funguje sotva čtyři měsíce
a sedí zde nejhorší zločinci v zemi.
Rychle se to zvrtlo.
Na místě jsem se rozhodl, že umře.
V koloniálních dobách byli nejtěžší grónští zločinci
posíláni do dánských věznic.
Od nynějška si budou své tresty odpykávat
ve vůbec první grónské věznici se zvýšenou ostrahou.
Vnímáš to jako trest?
Spíš jako hotel.
Je to troufalý humánní experiment.
Podle mě se nic nezlepší,
když lidi prostě zavřeme a zahodíme klíč.
Ale mohou v této uzavřené komunitě
dozorci vůbec hlídat nejnebezpečnější zločince,
když s nimi vyrůstali?
Podle mě se vězňů bojí.
Bojíš se dozorců?
Čemu se směješ?
Jsem Raphael Rowe.
Strávím týden v této věznici se zvýšenou ostrahou.
Nebudu za mřížemi poprvé.
V Británii jsem byl usvědčen z vraždy, kterou jsem nespáchal,
a odsouzen na doživotí bez možnosti propuštění.
Očistit své jméno mi trvalo celých 12 let.
Nyní cestuji po světě a zjišťuji, jak se opravdu žije
v nejdrsnějších věznicích světa.
Grónsko, největší ostrov na světě.
A přesto zde žije pouhých 57 000 lidí.
Navzdory své kráse má tato severská země temnou minulost.
Za dánské koloniální vlády
byly místní lovecké komunity sestěhovány do měst.
Jejich tradiční způsob života byl zničen a vzniklo mnoho společenských problémů.
Dnes má Grónsko rekordní počet násilných činů,
nejvyšší sexuální zločinnost na světě a dvakrát více vražd než USA.
A přesto je v celé zemi jen 148 policistů.
Toto je Nuuk, malá komunita,
kde se všichni znají.
Chystám se na vyjížďku s policisty, kteří tuto uzavřenou komunitu chrání.
Chci vědět, jaké to je dohlížet na zákon,
když znáte skoro každého, koho střežíte.
Panebože.
Právě přišlo hlášení o násilném útoku.
I s kšiltovkou je ho krásně poznat.
Ano, známe ho. Pojedeme ho zatknout.
Policie vyráží po stopách útočníka.
V čem je podle vás práce grónského policisty výjimečná?
Známe se tady skoro s každým.
Třeba jste byli spolužáci.
- Ano, stává se to. - Chápu.
Znát lidi je někdy výhoda, snadněji jim domluvíte.
Když znají toho, kdo je přišel zatknout nebo jim promluvit do duše,
někdy je to uklidní.
Policie musí najít útočníka,
což v této malé komunitě nebude dlouho trvat.
Až ho zadrží, bude mu hrozit vězení.
Grónsko dosud nemělo vlastní věznici se zvýšenou ostrahou.
Těžcí zločinci byli posíláni do Dánska.
To se teď změní, a muži jako je tento, kteří zbůhdarma útočí na lidi,
mohou skončit v nové věznici tady v Nuuku, hlavním městě Grónska.
Strávím v tomto supermoderním zařízení týden.
Funguje sotva čtyři měsíce
a sedí zde nejhorší zločinci v zemi.
Grónsko si postavilo vlastní vězení,
protože věří, že grónští trestanci by si své tresty měli odpykávat tady,
ve své domovině, mezi svými lidmi.
Je to sázka do loterie.
Je tato země, kde vězni a dozorci vyrůstali společně,
připravená střežit své nejtěžší zločince?
Vidím jenom sníh a skály.
A moře.
Je to krásný pohled, ale i připomínka toho, o co přijdou.
Hlavně ti, které čeká opravdu hodně dlouhý trest.
Jsme na místě.
Vězení.
Buší mi srdce a trochu se bojím, protože nevím, co mě čeká.
Uvnitř čekají opravdu těžcí zločinci.
Většina dozorců pochází z Grónska a jsou to úplní nováčci,
- ale ne všichni. - Zdravím.
Odbavuje mě Karsten, jeden z mála zkušených dozorců,
kteří věznici rozjíždí.
Sundáme pouta.
Musíte se svléknout.
Vyprázdnit kapsy.
- Chcete moje hodinky? - Ano.
- Otevřete pusu. Ukažte jazyk. - Ano. Výborně.
Běžte.
Můžete se obléct.
Co v trestancově oblečení hledáte?
Mobilní telefony, zbraně, hašiš.
- Hašiš je hlavní droga? - Ano, přesně tak.
Aha.
Rozhodil jste mě tím, že jste nebyl agresivní,
- ale podal jste mi ruku. - Ano.
- Bylo mi to nepříjemné. - Ano.
Každému novému trestanci potřeseme rukou.
- Těší mě. - Těší mě.
Kapacita této nové věznice je pouze 48 míst.
Pojďte prosím se mnou.
Většina trestanců se vrací z Dánska a je velice nebezpečná.
Přesto mě odvádí novopečený dozorce, který ve věznici pracuje poprvé.
Pojďte za mnou…
Oni tu mají výtah.
Připadám si jako v činžáku, ne ve vězení.
A už teď…
mě atmosféra a rozvržení tohoto místa,
jeho vzhled, zápach a naprostá nevýraznost…
Úplně mě to odzbrojilo.
Vlastně to má mít uklidňující účinek…
na vězně, kteří tu budou bydlet.
Mířím do sekce A, nejstřeženějšího křídla.
Zde jsou umístěni ti nejnebezpečnější zločinci.
- Tady budete bydlet. - Tohle je blok s celami?
Ano.
Mám jít dál?
- Ano, jděte dál. - Dobře.
Můj ty Bože, koukněte na to.
Tohle vůbec nevypadá jako blok s celami, aspoň ne takový,
na jaký jsem zvyklý.
Asi jsem čekal, že sem nakráčím s vystrčenou hrudí, připravený k boji.
Aha.
- Tady budu bydlet? - Ano.
Všechno, co jsem zatím viděl, je zbrusu nové.
Dobře.
Je tady televize, lampička, skříňky, lednička, okno.
Sprcha a záchod.
Co víc si od vězeňské cely přát?
Řeknete si, že pro vězně, který spáchal zločin,
je to opravdu přehnané.
Nazdárek.
- Ty budeš ten novej. - Jak se vede? Jsem Raphael. Kali.
- Raphael? - Ano, Raphael.
- Odkud jsi? - Z Londýna.
- Z Londýna? - Přesně.
- Co ty? Jsi z Grónska? - Ano, jsem Gróňan.
- Taky jsi v tomhle křídle? - Jo, jsme sousedi, bydlím vedle.
Je to tu dost zvláštní, velice odlišné od jiných věznic…
- To rozhodně. - …kde jsou bachaři…
Dozorci jsou zelenáči. Nevědí pořádně, co mají dělat.
Proto to tady tak působí, jakože „Co?“
- Aha. - Působí mile, ale…
- Proveď mě tady… - Jasně.
Nejdřív ti něco ukážu. Víš, co je tohle?
To je od cigaret? Lidi je típou…
- Ne, hašiš. - Někdo si tu balil špeka?
Bydlel tady můj brácha.
- Tvůj brácha? - Jo, bydlel tady.
Všechny ty típance…
Někdo tady seděl a míchal to.
A když trocha haše spadla na zem…
- Tak shořela. - …zašlápnul to.
Šokuje mě, jak otevřeně se mí spoluvězni baví o přítomnosti drog na cele.
Pereš si vlastní prádlo, nebo je to tvá práce?
Je to má práce. Peru tady prádlo, ale…
Takže pereš i pro ostatní?
Jo.
Věznice tě zaměstnává a platí ti za to?
- Ano. - Kolik za to bereš?
Moc ne, sotva 12 dánských korun na hodinu.
Takže…
Pokryje to tvoje potřeby?
- Ani náhodou. - Ne.
- Může ti někdo poslat peníze? - Jo.
Jestli tady chceš žít a mít se tady dobře,
musíš něco dýlovat, chápeš?
Jako třeba co?
Cokoli, od hašiše po…
- cokoli, s čím se dá kšeftovat. - Aha.
Tohle je společná místnost, kde můžete posedět, pokecat si…
Jo. Koukat na telku, nebo se tady najíst.
Působí to velice klidným dojmem,
ale tito muži jsou těžcí a nevyzpytatelní zločinci,
a nejsou tu žádné stráže.
Nechají vás tu jen tak? Nehlídá vás žádný dozorce?
Ne.
Dozorci si hledí svýho.
Podle vězeňských pravidel si trestanci musejí vařit sami,
aby se naučili být samostatní.
Jeden z nich, Marshall, se nabídl, že mi udělá toust.
Jo.
Na jak dlouho tě odsoudili?
Na dobu neurčitou.
A za co tu jsi, když ti ani neřekli, kdy tě pustí?
Zmlátil jsem drogovýho dýlera.
Bral jsem od něj haš, ale choval se jako kretén.
Jak moc jsi ho zmlátil?
Praštil jsem ho zezadu do hlavy. Ztratil vědomí a já se zdekoval.
Byls už někdy ve vězení?
Jo.
Seděl jsem za napadání policajtů,
stráží a dalších lidí.
Jo.
Marshalla sem před šesti týdny převezli z dánského vězení.
Zajímá mě, jestli mu prospívá být zpět mezi krajany.
Poslali tě zpátky, nebo jsi o to požádal?
Zeptali se, jestli se chci vrátit.
Jsem Gróňan, tak jsem samozřejmě souhlasil.
Máš tady rodinu? Sourozence?
Mám osm sourozenců.
Mladší brácha je policajt, ostatní pracujou.
Tvůj brácha je policista? To jste na opačné straně barikády, co?
Zatknul tě někdy?
Ne.
Policajti v Simismiutu mě už kolikrát naháněli.
Celý oblečený jako zásahová jednotka.
Proč jsi tak násilný?
Možná proto, že mě jako dítě často bili.
Kdykoli jsem ukradl peníze,
dostal jsem pořádný výprask.
Bojíš se dozorců?
Ne.
Jsou jiní než dozorci v Dánsku?
To si piš.
Čemu se směješ?
Jsou hodně jiný.
Myslíš naivní?
Jo.
V Dánsku jsem s nima manipuloval, ale tady už to nechci dělat.
Zdá se, že návrat do Grónska změnil Marshallův postoj vůči autoritám.
Co se mě týče, vážně nevím, co si tady o tom myslet.
Nevím, co si o tom myslet.
Vůbec to nevypadá jako blok s celami.
Zneklidňuje mě to. Je to moc pohodlné.
A pak jsem poznal Marshalla.
On i jeho spoluvězni mi byli popsáni jako nebezpečná individua.
Grónsko si od Dánska bere zpět své nejhorší trestance.
A já jsem přímo mezi nimi.
Je devět večer, všichni jdou na noc do cely.
Můžu se osprchovat.
V lednici mám pití.
Ale stejně se po deváté večer nedostanu ven ze dveří.
Tohle místo vás může mentálně rozhodit
svými restrikcemi.
DEN DRUHÝ
Moje první ráno, čeká mě terapie.
- Jak se máte? - Připravujeme Vánoce.
Vánoce? Aha.
- Co s tím budete dělat? - Pověsíme to.
- Na zeď? - Ano.
Kdo to všechno organizuje?
- To je vaše práce? - Ano.
Jste tu zaměstnaná, nebo jste z venku?
- Zaměstnaná. - Aha. A vy?
Sociální pracovnice.
- Mám dělat tyhle řetězy? - Jo, to byste mohl.
Děláte to čistě kvůli dekoraci, nebo je to forma terapie?
Probouzíme vánočního ducha.
Je to velice humánní.
Ale je to vlastně dobře? Člověk si uvědomí, o co přichází.
Díky, Kali, jsi moc milý.
- Pálí to. - Dobře.
- Vy jste dobrovolnice? - Ne, jsem učitelka.
Aha, učitelka.
Učíte ve vězení, nebo mimo něj?
- Mimo něj. - Aha.
Učila v mojí škole.
Učila v tvé… Takže ho znáte od dětství?
- Ano. - Zná mě ještě jako fakana.
- Pořád je to fakan? - Ne, je fajn.
To je teda síla, že jste ho znala už jako kluka.
- Znáte jeho minulost. - Ano.
- Co říkáte na tohle nové vězení? - Je to spíš hotel.
- A to je dobře, nebo špatně? - Spíš dobře.
Očividně to myslí dobře, ale není to žádná nápravná terapie.
A když se vězni a zaměstnanci znají od dětství,
vytváří to složitou sociální dynamiku.
Pak vidím vězně a dozorce, jak spolu pokuřují jako staří kámoši.
Ještě se neznáme, jsem Raphael. Jak se vede?
- Mikael. - Mikael.
- Tohle je kuřárna? - Ano.
- V pokojích nekouříte? - Ne.
Tabák je na pokojích zakázán.
- Pokud si ho tam nepropašuješ. - Mně to nevadí, já nerad kouřím vevnitř.
- Jak dlouho jsi ve vězení? - Sedm měsíců.
Zbývá mi rok a deset měsíců.
- Aha. - Jo.
- Za co sedíš? - Za pašování haše z Dánska do Grónska.
- Drogy. - Jo.
Popírá to.
Teď měl dva týdny na rozmyšlenou, kdyby se chtěl odvolat.
- Přesně. - A odvoláš se?
Zkusím to. Musím mluvit se svým právníkem v Dánsku.
- Ale pašuješ drogy? - Ne.
- Možná občas něco málo. - Jasně, občas.
- Tak to pak jo. - Jasně.
„Nepašuju drogy, jenom občas, možná.“
Přesně.
- Už jsi někdy seděl? - Jednou, deset měsíců. Bylo to…
za kokain a amfetamin.
- Takže zase drogy. - Jo.
- Pašování. - Jo.
- Pašerák z povolání. - Jo.
Jaké je to tu v porovnání s Dánskem?
Je to nová věznice. Systém ještě moc nefunguje,
což je nevýhoda, ale dozorci jsou fajn, okolí je fajn, pokoj je super.
- Jasně. - Lepší než v Dánsku.
Dozorci, co se přátelí s vězni, to ve většině věznic neuvidíte.
V kuchyni se chystá oběd, a já chci víc poznat svého souseda Kaliho.
Jak dlouho už tu jsi?
Když mě sem poslali, už jsem sedm let seděl.
- Aha. - Takže…
- V Dánsku? - Jo.
Jsi jeden z vězňů, co přivezli z Dánska.
- Ano. - Chtěl jsi se vrátit?
Jasně. Tohle je moje město, má země.
Vzduch. Taky můj.
Jaké bylo dánské vězení?
Hlavní rozdíl je ten, že Dánové s námi jednali daleko líp než místní.
V Dánsku jsou mnohem hovornější.
Když se cítíš sklesle, přijde za tebou stráž a zeptá se:
„Jak se cítíš? Nechceš se projít? Pojď se trochu provětrat.
Nemáš hlad?“ Když máš problém, starají se o tebe.
Protože mají výcvik a zkušenosti, jednají s lidmi jako ty každý den.
Když se naštvu, zeptají se: „Co tě štve? Povídej.“ A pomůžou mi.
Tady si dozorci hledí svýho a my zase svýho.
Když někoho pozvu, ať se se mnou nají…
Dostane strach, nebude vědět, co má dělat.
Bude jen tak stát: „Když já nevím, jestli se to smí.“ A odejde.
A říct, že mám den blbec, že mě něco trápí,
to je nebezpečný, mohli by mě zamknout.
V Dánsku na mě byli milí.
- Co si tu kdo odpykává? - Maximálně napadení.
Loupež.
Různý drobnosti a vraždy.
Za to jsem tu vlastně jenom já.
- Sedíš za vraždu? - Jo.
Co se stalo?
Vyrostl jsem v děcáku. Byl jsem na tom fakt zle.
Mí kamarádi jeden po druhým umírali.
- Umírali? - Sebevraždy.
- Vážně? - Jo.
V Grónsku je to velkej problém.
Nevím proč, ale pořád tu někdo umírá.
Zkoušel jsem o tom mluvit,
ale tenhle blbej národ má ve zvyku v sobě všechno dusit.
My o věcech nemluvíme.
Všichni Gróňani si chodili a říkali:
„My přece nemáme problémy. Jsme nejlepší, nejhezčí země na světě.“
Pěkný hovno.
Není.
Pořád někdo umírá.
Sebevraždy, týrání dětí, sexuální násilí. Obrovskej problém.
Za tu vraždu mohl vztek, nenávist.
Nenávist.
Vůči vlastnímu lidu, v tý době.
Řekl jsem si…
„Všichni na mě kašlou,
tak buď zabiju sebe, nebo někoho jinýho.“
A koho jsi zabil?
- Znal jsi ho? - Neznal.
Byl jsem pařit s kámošema, zavedla se řeč na…
Řešili jsme politiku.
Já se zastával komunismu.
A…
Dost rychle se to zvrtlo, a pak…
jsem se rozhodl, že je to nepřítel mýho lidu,
že musí zemřít, a zabil jsem ho.
Nevěděl jsem, co dělám, poháněl mě hněv a čirá nenávist.
Zatmělo se mi, nemohl jsem myslet.
Problém je, že když se naštvu, mám tunelový vidění.
- Přestanu myslet, cítit… - Jak jsi ho zabil?
Zbil jsem ho a shodil ze střechy.
- Holýma rukama? - Jo.
Toho dne mi úplně hráblo.
Všechno mi bylo ukradený.
Takhle o tom mluvit je něco jinýho.
Cením si toho, že ses mi svěřil,
ale za sedm let vězení ses se svým činem jistě smířil.
Jde spíš o to, jestli toho lituješ.
- Samozřejmě. - Vyčítáš si to?
Každej den. Každej den, když se kouknu do zrcadla,
mám tady mužíka, co mi říká, že jsem vrah. Nadosmrti.
Pro Kaliho je vězení realitou bez konce,
protože si odpykává trest na dobu neurčitou.
Než se vyrovná se svými démony, bude muset urazit ještě dlouhou cestu.
DEN TŘETÍ
Přestože se jedná o věznici se zvýšenou ostrahou,
kde sedí nejhorší grónští zločinci,
v rámci jejich nápravy je vězňům s dobrým chováním
dovoleno zařízení opustit a pracovat ve městě.
Mám se sejít s jistým Nikolajem,
který údajně smí opustit věznici, aby mohl chodit do práce,
a který mě pozval k sobě do zaměstnání.
To je dost progresivní, nemyslíte?
- Nikolai? - Jo.
Ahoj. Raphael.
- Nikolai. Těší mě. - Mě taky.
Prý tě mohu doprovodit do práce. Je brzy ráno…
Beze všeho.
- Tohle děláš každý den? - Každý den.
Nikolai každé ráno opouští brány této věznice se zvýšenou ostrahou,
a jezdí pracovat do přístavu.
- Odkdy tu práci máš? - V podstatě od nástupu trestu.
Jak jsi ji získal?
Jeden kamarád spoluvězeň mi to nabídl, tak jsem si řekl, že to vezmu.
- Dostáváš výplatu? - Ano, a slušnou, beru víc než dozorci.
- Fakt? - Jo.
- Vědí to? - Podle mě ano.
- Páni. Vězení se vyplatí. - No jo, vypadá to tak.
Jsme tady.
Věznice Nikolajovi dovolila pracovat v opravně lodí v přístavu,
aby si po propuštění snáz našel práci.
To znamená, že v něj mají naprostou důvěru.
Tady za rohem je loď.
Vidíš?
- Na téhle lodi pracuješ? - Jo, to je ona.
Ty výpary jsou dost silné, co?
Zrovna jsem to otevřel. Jsem zvyklý, už to necítím.
To jsem si myslel, ale mě to docela sjíždí.
Ty jo.
- Máš trip zadáčo. - To jo.
Nikolai tady pobíhá, dělá svou práci. Jezdí z věznice do zaměstnání.
Kolik lidi o tom asi ví, kromě jeho kolegů?
A dostane se nejenom sem, ale i do města.
Nevypadá jako zločinec, protože zločinci nijak nevypadají.
Chodí po ulici jako běžný člověk.
Večer se ale musí vrátit do vězení, o čemž skoro nikdo neví.
Jak se člověk jako ty dostane za mříže?
Chytli mě, jak pašuju tři kila haše.
Z Dánska.
- Ty jsi dýler? - Jo.
Jakou má takové množství haše prodejní hodnotu?
Přes milion.
Takže konečná cena odpovídá zhruba milionu liber?
- Jo, konečná cena. - To je spousta peněz.
- Kolik jsi za takové množství dostal? - Dva roky a dva měsíce.
Jsi ve vězení poprvé?
- Ne. - Aha.
V Dánsku jsem seděl za krádeže aut.
Aha. A považuješ se za zločince z povolání?
Opakovaně jsem kradl, ale nebyl jsem opakovaně trestaný.
- Protože tě nikdy nechytili. - Přesně tak.
Ale už je mi 35 let a musím se starat o dvě děti.
Až si tohle odsedím, končím.
- Končíš? - Jo, končím.
Bylo v tom pokušení, nebo…?
Létat první třídou, fajn hotely, jezdit si na dovolenou.
- To mi daly drogy. - Jo.
A teď se toho budeš muset vzdát?
Přesně tak.
- Jak tě vlastně vyhmátli? - Měl jsem to v kufru.
- Až tak? - Jo.
Musíš to umět zabalit, aby to nevyčmuchali psi. Musíš…
- Nechci znát podrobnosti. - Neboj, rozumím.
Co říkáš na to nové vězení?
Přeci jenom tě na noc zavírají,
říkal jsi, že nesmíš ven po šesté večer.
Na noc se zavírá hlavní vchod.
- Ale uvnitř máš volnost pohybu? - Přesně tak.
- Vnímáš to jako trest? - Ne.
- Nebereš to jako vězení? - Vůbec ne.
Je to spíš jako hotel.
Jezdím se tam vyspat a ráno zase odejdu.
Je to hotel.
Díky, žes mi o sobě povyprávěl. Uvidíme se později.
Jasně, v pohodě. Vrátím se asi v pět.
- Dobře. - Ale v šest zase jdu.
- Dneska mám totiž rande. - Super. Ty se nezdáš.
- Holky je potřeba nahánět. - Rozhodně. Tak jo, uvidíme se pak.
Jasně, zatím.
Jaký má smysl Nikolaje na noc zavírat, což stát stojí nemalé peníze,
když si chodí, jak se mu zachce?
Nikdy jsem nic takového neviděl.
Tohle vězení se mu rozhodně vyplatí.
Na konci mi řekl, že má večer rande.
Je to vězeň, co si odpykává trest, a klidně si jde na rande.
Náprava vězňů je sice klíčová,
ale on to bere, jako by byl na táboře.
Jsem zpět v sekci A s odsouzeným vrahem Kalim.
Ten se do města rozhodně nepodívá.
Naopak, tráví další večer ve své cele.
To je má cela.
- Mám tady trochu binec… - Tvá cela, tvůj prostor.
- To je tvá telka? - Přesně tak.
- Jdou nám jenom tři kanály. - Televizní kanály?
Jo, shitový kanály, dávaj samý sračky.
Mám tady Blu-ray.
- Na sledování DVD. - Jo, Blu-ray.
- Máš i PlayStation? - Jo.
Někdo by mohl namítnout, že si odpykáváš trest,
že bys na tohle neměl mít právo.
Jenže ten někdo, kdo si tohle myslí, ví úplný hovno.
Protože…
mě už potrestali tím, že mi vzali svobodu.
Když mi Kali ukazoval svůj PlayStation, všiml jsem si mobilního telefonu.
To není smartphone, ale vězeňskej mobil.
- Vyfasoval jsi ho od vězení? - Nedá se s ním fotit ani jít na net.
Je to normální telefon.
Tak tohle mě vážně dostalo.
Fakt, že věznice poskytne vězni mobilní telefon,
aby mohl volat ven, je pro mě naprostá novina.
Ale je to skvělý nápad.
Je to omezené, protože nemůžeš fotit a nemůžeš se připojit na internet.
- Komu se teda dovoláš? - Svojí rodině.
Já… zavolám, komu chci. Odposlouchává se to. Vědí, co říkám.
- Aha, oni tě monitorují. - Ano.
- Můžeš i přijímat hovory? - Jo.
Rodina se ti dovolá?
- Kdykoli? - Kdykoli, i o půlnoci.
To vážně zírám.
Zachránilo mi to život.
Když jsem dostal o půlnoci depku, neměl jsem s kým mluvit, jenom s tímhle.
Zavolal jsem mámě, bráchovi, rodině.
Můžu s nima mluvit.
A oni se mnou.
Moct mluvit se svou rodinou je bezesporu výhoda.
Je to rozdíl mezi úspěšnou nápravou a beznadějnou budoucností.
DEN ČTVRTÝ
Čtvrtý den je tu.
Vězni z bloku A smějí na hodinu denně ven,
aby měli pohyb, tak se jdeme trochu protáhnout.
A takhle blízko k Arktidě to znamená hrabání sněhu.
Pro tyhle chlápky, kteří netuší, kdy budou propuštěni,
jsou úžasné výhledy na Grónsko aspoň malou útěchou.
Musíš pochopit, Ralphe, že nám tohle chybělo.
Tady vidíme lodě, vidíme tuleně.
Někdy připlujou i velryby.
- Vážně? - Někdy ano.
To je bezva.
A někdy při tomhle pohledu myslíme na naše předky, jak se plavili.
Aspoň já.
- Je fajn být venku. - To jo, i když je zima.
- Zablbneme si se strojem. - To je práce pro lenochy.
- Práce pro frajery. - Aha.
Čekal jsem, že to půjde snadno, a ono ne.
Víc to nakloň.
Už to funguje.
Není to sranda.
Docela mu to jde.
Odhrabeme ještě tohle.
Pro Gróňany jako Kali, kteří byli vězněni v Dánsku,
je tohle součást jejich já.
Po tomhle se mi stýskalo. Jako doma.
Na tohle vzpomínáš?
- Jo. Kvalitní sníh. - Jako v dětství?
Jo. Miloval jsem sníh.
Zní to jako krásné dětství.
- To nebylo. - Ale měl jsi i hezké zážitky?
Jasně, to zase jo.
Ale systém s náma vymrdal.
Měli jsme rodinnou tragédii,
starší brácha umřel, byla to nehoda.
Co se mu stalo?
Utopil se.
- Vážně? - Jo.
No a…
všechno šlo do hajzlu.
Sebrali nás rodičům.
- Strčili nás do děcáku. - Kolik ti bylo, když se to stalo?
Asi sedm.
A tehdy jsi se začal chovat nepřístojně?
No jasně. Stýskalo se mi po domově a po rodičích.
Měli si nás vyzvednout, ale pak…
Zaměstnanci děcáku nám řekli: „Oni vás nemilují, už vás nechtějí.“
- Vážně? - Jo.
Lhali. Samozřejmě, že máma…
Rodiče nás samozřejmě chtěli vzít pryč, ale vyhodili je.
- Kdo je vyhodil? - Zaměstnanci.
A ti byli odkud? Byli to taky Gróňané?
Stát.
Aha, stát.
Chápu.
V době, kdy Kali skončil ve státní péči,
byli grónští domorodci, jako jeho rodiče,
často diskriminováni dánskými úřady
a považováni za nezpůsobilé rodiče.
Tento přístup se na Kalim
a na mnoha dalších domorodých Gróňanech silně podepsal.
Tehdy jsem svou rodinou pohrdal.
Řekli mi o nich spoustu lží, a jako dítě jsem jim uvěřil.
Poznamenalo nás to do konce života.
Když ti někdo řekne, že tě rodiče nemilujou.
Nedovedu si to představit.
- Máš se svou rodinou nějaký vztah? - Jo, se všema.
Miluju je.
- Navštěvují tě? - Ano.
Vypadáš docela vyrovnaně.
Na to, že jsi násilník, co spáchal odpornou vraždu…
No…
Nedokážu si odpustit, co jsem udělal.
A zatím nevím, jak se s tou vinou vypořádat.
Ale viděl jsem dost vězňů,
co taky někoho zabili a dohnalo je to k šílenství.
A já nechci zešílet. Tak s tím žiju.
Řekl bys, že tě vězení napravilo?
Napravil jsem se sám.
Navzdory Kaliho tvrzení se obávám, že jeho návrat do společnosti,
která mu tak moc ublížila,
pro něj nebude vůbec jednoduchý.
Ohromilo mě, jak málo dozorců v této věznici pracuje.
Dnes budu trávit den s nimi,
a začnu Karstenem, šéfem bezpečnosti.
- Ahoj. - Zdravím.
- Tohle je kontrolní místnost? - Ano.
Máte tu spoustu obrazovek.
Ano.
Po celé věznici jsou kamery.
Bránu otevíráme odsud.
Řídíme odsud osvětlení věznice.
Venku vidíme za každý roh.
Podle mě je to nejmodernější věznice v celé severní Evropě.
Kamerový systém je sice na úrovni
a potřebují díky němu méně dozorců,
ale nemůže nahradit morální podporu, kterou vězňům poskytuje lidský personál.
Lene je klasická dozorkyně z Dánska, která je zvyklá na dánský způsob.
Grónský vězeňský systém jí nevyhovuje.
Jak byste tuto věznici a její systém
porovnala se systémem v Dánsku?
Oni žádný systém nemají.
Když jsme před dvěma měsíci přijeli, vůbec nic tu nebylo.
- Žádná struktura? - Ne.
- Žádná disciplína? - Ne.
A dělají hloupé věci,
jakože kouří hašiš a tak podobně.
Co mě opravdu hodně zaujalo je nízký počet dozorců.
- Působí to prázdně. - Ano.
Jsem zvyklý na vězeňský režim.
- Budíček v 7:00, nástup u dveří… - Ano, to se mi líbí.
- To tady nemají. - Nemají. A je to chyba.
Domnívám se, že pro tak malý národ…
Ano, nefunguje to, protože…
Někdo z mých kolegů může mít některého vězně za souseda.
Mohou to být jejich matky či otcové.
Myslíte, že…
že se kvůli tomu dozorci vězňů bojí?
Asi ano.
Myslím, že se vězňů bojí,
protože až je odsud pustí, budou vedle nich muset žít.
Takhle vězení nefunguje, že ne?
Ne.
Považujete to za chybu?
Celou tuhle budovu a celý koncept, považujete to za špatný nápad?
To ne. Nápad je to rozhodně dobrý.
Ale domnívám se…
že kdyby sem vzali víc dozorců z Dánska,
ne jenom čtyři…
Jsme tu čtyři.
- Opravdu? - Ano.
Že by to hodně pomohlo.
Nemůžu uvěřit svým uším. Personál se bojí vězňů.
Není tu žádný režim, žádná disciplína.
Není to tím,
že by vězni byli drsní a nebezpeční, že by dozorce nějak ohrožovali.
Jde spíš o to, že v tak malé komunitě se všichni znají.
Vědí, jak s nimi manipulovat.
Dokáží jim nahnat strach, aniž by vyhrožovali.
Něčí bratr může být soused někoho z dozorců, který ho tu hlídá.
Stačí něco naznačit pohledem, předat kódovaný vzkaz…
„Když mě nenecháš dělat, co chci…“
Řekla, že se tu kouří hašiš a nikdo s tím nic nedělá. Nulová kontrola.
Vězení je sice nové,
ale zajistit si respekt a autoritu je pro dozorce stěžejní.
Jenže když se všichni znají, je to dost obtížné.
Drsná, ledová krajina za zdmi věznice
je neustálou připomínkou lovecké kultury,
která je součástí grónské národní identity.
Věznice zkouší radikální přístup,
který vězňům pomůže zůstat v kontaktu s jejich kulturou.
I ti nejtěžší zločinci smějí jezdit na lovecké výpravy.
Vyrážím s vězněm jménem Aku,
se dvěma strážci a s loveckou puškou na lov tuleňů.
Vyndavá z auta pušku, kterou…
smějí používat trestanci, včetně mě.
Snad.
- Dobré ráno. Jsem Raphael, těší mě. - Jonas. Rád tě poznávám.
Vyrážíme do fjordu, kde bývá hodně tuleňů.
Tulení maso je v Grónsku velice oblíbené.
Pokud nějakého ulovíme, na místě ho vyvrhneme,
maso odvezeme do věznice a uvaříme ho k večeři.
Lovil jsi, než tě zavřeli?
- Ano. - Ano?
- Jo. - Tuleně?
Jo.
Dorazili jsme na známé loviště tuleňů.
Puška je nabitá a odjištěná. Má dostřel skoro dva kilometry.
Teď už stačí jen čekat.
- Jak dlouho už sedíš? - Rok. Osm měsíců.
- A kolik si odpykáváš? - Osm let.
- Za co tě odsoudili? - Zabil jsem člověka.
- Někoho jsi zabil? - Ano. Byl jsem velmi opilý.
A přesto už tě pouští na vyjížďky, to je dost liberální přístup.
Leckoho by to pobouřilo, co si o tom myslíš ty?
Jsem rád, že se dostanu ven.
- Znal jsi toho muže? Byli jste přátelé? - Cizí chlap, neznal jsem ho.
- Jak se to stalo? - Zmlátil jsem ho a…
shodil jsem ho do vody.
- Čím tě tak naštval? - Nevím, nevzpomínám si.
Jeden svědek můj čin popsal.
Jaké máš pocity z toho, že jsi zabil člověka?
Je mi z toho do pláče.
Hodně často jsem v depresi.
Asi tak.
Jak teď sám sebe vnímáš jako člověka?
Lidi ve tvé komunitě tě budou považovat za vraha.
Když dokážu překonat fakt, že jsem někoho zabil,
a budu se chovat vzorně, možná se to spraví.
Snad jo.
Jsem velice šťastný,
že mi dovolili se opět plavit
a smět lovit.
Tato jedinečná výsada je možná jen díky tomu,
že jsou trestanci zpět ve své zemi.
Snažíme se o převýchovu,
aby byli vězni připraveni na návrat mezi lidi.
Nechceme je svazovat.
Ryb ani tuleňů jsme zrovna moc neulovili,
o to ale nešlo, šlo o to vzít vězně,
v tomto případě odsouzeného vraha, co si z osmi let odseděl teprve rok,
vyvézt ho za brány věznice, posadit ho na loď a jet s ním lovit.
V Grónsku se k těžkým zločincům chovají velice odlišně,
aspoň si to myslím, než kdekoli jinde na světě.
Když se vrátím do věznice,
spoluvězeň Marshall má váženou návštěvu.
Přišel jeho bratr, švagrová a synovec.
Když byli grónští vězni v 3000 km dalekém Dánsku,
byly rodinné návštěvy vzácností.
Marshalla přijel navštívit bratr, který je shodou náhod policista.
Dva extrémy: recidivista a strážce zákona.
Užij si návštěvu. Tys vařil?
- Jo, uvařil jsem. - Hezky.
Mít rodinu nablízku mu zřejmě pomáhá překonat násilnickou minulost.
Jde hlavně o nápravu, že? Člověku to připomene, o co přichází.
Marshalla přemístili z Dánska blíž k jeho rodině,
a doufají, že podobné okamžiky pomohou změnit jeho život.
Můj čas v této neotřelé, experimentální věznici se naplnil.
Ptám se ředitelky věznice Tiny, jak to vidí do budoucna.
Jaká je filozofie této grónské věznice?
Má to dva hlavní aspekty. Naší povinností je chránit společnost,
ale zaměřujeme se primárně na nápravu.
Pokud chceme lidi učinit lepšími, nemůžeme je zavírat za mříže,
trestat je a ponižovat.
Musíme s vězni jednat jako s lidskými bytostmi,
aby se naučili pozitivně interagovat s ostatními lidskými bytostmi.
Co jejich oběti?
Většina obětí podle mě ví, že viníci byli odsouzeni,
a že se musejí snažit být lepšími lidmi.
Není to tu jednoduché, protože se nevyhnete tomu,
že budete potkávat svého agresora poté, co se vrátí na svobodu.
Když žijete ve stejném městě, nejde tomu zabránit.
Jsme na to dost zvyklí.
Máme celou řadu společenských problémů,
které v některých případech trvají dvě, tři generace.
Jak to vidíte do budoucna?
Doufám v lepší úroveň reintegrace,
která sníží zločinnost.
Podle mě se nic nezlepší, když lidi prostě zavřeme a zahodíme klíč.
Ředitelka má jasnou vizi,
jak těm nejbouřlivějším vězňům pomoct stát se lepšími lidmi.
Pokud se to podaří,
výrazně to přispěje k nápravě nejtěžších grónských zločinců.
Úřady věří, že náprava je nejlepší způsob, jak se s odsouzenci vypořádat.
Klíčem k úspěchu je, aby byli grónští vězni ve své komunitě,
a ne v 3000 km dalekém Dánsku.
Přestože si vězni i stráže těžko zvykají na novou věznici s novým režimem,
úřady věří, že se to podaří, a já s nimi souhlasím.
Překlad titulků: Jiří Nehyba