СЕРІАЛ NETFLIX
Центральна в'язниця Нікосії, Республіка Кіпр.
Колись вона мала загрозливу репутацію…
-Почали. -…через жорстокість охоронців.
Так.
Вони намагалися тебе зламати.
Били чи саджали в карцер за будь-що. Ці два тижні я думав, що помру.
В'язнів били?
Щодня.
Але тепер на посаді нова харизматична керівниця.
Ми любимо вас, Анно!
І вона стверджує, що змінила цю скандальну в'язницю.
Саме ви робите мене кращою.
Що тут відбувається?
На тиждень я стану в'язнем цієї в'язниці,
яка не схожа на жодну, у яких я був…
Що вони співають?
Викрикують: «Анна — королева в'язниць».
…щоб дізнатися, чи цей радикальний підхід реабілітації в'язнів дійсно працює.
Тобі це навіяли.
Я тут, як член сім'ї.
Але я не вперше буду за ґратами.
Мене звуть Рафаель Роу.
Мене засудили у Великобританії за вбивство, яке вчинив не я,
довічно без права дострокового звільнення.
Я 12 довгих років боровся за справедливість.
Тепер я їжджу світом і дізнаюся, яке ж насправді життя
в найсуворіших в'язницях світу.
Нікосія, столиця Республіки Кіпр.
Цей середземноморський острів знаходиться біля Північної Африки та Близького Сходу.
ДЕНЬ 1
Я в наручниках, сиджу ззаду автозака
на шляху до Центральної в'язниці Кіпру,
в'язниці, яку знали як одну з найжорстокіших у Європі.
До в'язниці не пускали інспекторів
через те, що там відбувалося.
За кілька років до появи нового керівництва
було чимало заяв про серйозні побиття в'язнів наглядачами
і звинувачень, що наглядачі допускали те, щоб молодших в'язнів ґвалтували старші.
Менш ніж за рік шестеро в'язнів покінчили життя самогубством.
Чув, що прийшла нова керівниця і все змінила.
Жорстокі побиття в'язнів припинилися.
Дізнаюся, наскільки це правда.
Нова директорка на посаді з кінця 2014-го,
але велика кількість з 350 наглядачів
працювали тут ще за попереднього керівництва.
-Як вас звати? -Рафаель.
Зараз вас собака обнюхає.
Ходіть за мною. Через металодетектор. Сюди.
Ходіть, вас обшукають.
Відкрийте рота.
Скільки років ви працюєте тут наглядачем?
Я працюю тут останні 17 років і…
-А я 28 років. -Двадцять вісім.
Раніше тут були жорстокі умови, в'язнів часто били.
Ви тут працювали, коли таке творилося.
Раніше ми не поважали людей.
Тут жорстоко ставилися до в'язнів.
Чому раніше так було?
Гадаю, пане, це…
Не час пояснювати.
Самі побачите.
Ходімо.
Перш ніж поселити нових в'язнів у камеру,
з ними проводять детальну співбесіду.
Прошу, сідайте. Добридень, мене звати Нікі.
Вітаю вас.
Я проведу співбесіду.
У вас є якійсь професійні навички?
Я журналіст.
-Ви вживаєте наркотики чи інші речовини? -Ні.
-Є таланти? Може, хобі? -Спорт.
Спортивних занять у нас багато.
Ви так розмовляєте з кожним в'язнем?
Так, з кожним.
І що саме ви хочете дізнатися про в'язня?
Усе, що може допомогти нам зрозуміти ваші потреби.
Ми переглянемо ваші навички, й вам призначать певну роботу.
Ви наглядачка, психологиня чи соціальна працівниця?
Я співробітниця в'язниці, але мене навчали цього,
ще я маю диплом з права та кримінології.
Ходімо зі мною.
Мені дали величезний набір засобів гігієни.
Шампунь, кондиціонер, зубна паста, щітка, бритви.
Гаразд. Усе, що потрібно.
-Ви всім в'язням це даєте? -Звісно.
І нова, чиста постіль.
Уся ця процедура мене трохи здивувала.
Телефонні будки відкриті з восьмої ранку
до о пів на дев'яту вечора.
Можу дзвонити в будь-який час?
Так, будь-коли, скільки завгодно.
Моїм коштом чи коштом в'язниці?
Можу дати вам «Телекарту», якщо хочете. Гаразд, зараз вам дам.
Божевілля.
Є запитання? Може, хочете щось обговорити?
Ні, дуже дякую.
Це зовсім не схоже на те, що я очікував побачити, коли проходив крізь ворота.
Якщо не зважати на двадцятиметрові бетонні стіни й кілометри колючого дроту,
то я тут, як званий гість.
А потім я побачив те, що мало б знаходитися в холі готелю.
Тут є музичний фонтан з піаніно.
Нащо це у в'язниці суворого режиму?
Щоб люди краще почувалися.
Увесь день грає?
Так. Це була ідея ув'язненого.
Зі мною поводяться дуже людяно.
Розмовляли зі мною по-людськи.
Дали мені предмети гігієни в камеру.
А тепер слухаю, як грає музичний фонтан.
Це буде дуже цікава в'язниця.
В'язниця складається з 17 секцій для 800 в'язнів.
Мене ведуть до мого нового сусіда з крила 2А,
де утримують близько 100 в'язнів.
-Привіт, Феофане. -Привіт.
-Це Раф.
-Рафе, це Феофан. Твій сусід. -Радий знайомству. Феофан.
-Твоя камера. -Феофан допоможе.
Добре.
Це Феофан. Він відсидів два строки в цій в'язниці.
Перший раз за збройне пограбування,
а зараз сидітиме вісім років за шахрайство.
Ось я і в камері.
-Так. -Це наша камера.
Ти не в «Хілтоні».
-Ні. -У в'язниці.
Але тут твої життєві перспективи поважають.
Я трохи шокований через усю цю процедуру.
Я не очікував, що наглядачі приймуть мене так.
Коли потрапляєш у в'язницю, то думаєш: «Ну ось».
А потім я побачив музичний фонтан і все інше.
Я так взявся за голову й подумав:
«Що відбувається?»
Тут усе так і працює.
Філософія керівниці,
культура та зміни, які вона впровадила за минулі роки,
бо я тут був… це мій другий строк у в'язниці.
Яким було твоє перше ув'язнення? У якому році?
З квітня 2008-го до кінця 2011-го.
Кажуть, що в ті часи багатьох в'язнів били співробітники в'язниці.
Це правда?
Правда.
Не дуже радий це казати, бо персонал зараз майже той самий.
Давали менше пити, їсти, а більше карали.
Намагалися тебе зламати. Бачив у своїй камері повішеного хлопця.
-Повішеного? -Так, я бачив. Він був персом.
Відсидів п'ять з половиною років. Зійшов з розуму, уранці знайшли його повішеним.
-Повішеним. -Повішеним.
-Убив себе. -За дві камери від мене.
Він був одним із шести самогубців.
Одним з шести, так. Жах.
Було цікаво зустрітися зі своїм сусідом. Здається милим, привітно мене прийняв.
Він був тут, коли ставилися до всіх жорстоко.
Але найцікавіше те, що наглядачі,
які раніше били в'язнів, ще досі тут,
і він дивитиметься в очі тим наглядачам,
які били його чи жахливо ставилися до нього.
Буде дуже цікаво побачити, як він з ними спілкується,
бо я ніколи не пробачу наглядачу,
який лупив мене просто, бо міг,
бо я був беззахисним. Зі мною таке часто бувало у в'язниці.
Не забувайте, що такі вчинки лишають фізичні та психічні шрами.
ДЕНЬ 2
В'язнів тут випускають з камер о шостій ранку,
а з блоків їм можна виходити о сьомій.
Вони можуть вільно ходити територією до п'ятої вечора.
Намагаюся зрозуміти, як тут насправді все влаштовано.
В'язні тут не носять уніформу. Часто під час прийняття в'язням дають уніформу.
Індивідуальність лишається за воротами.
Тут у в'язнів свій одяг, тож вони можуть певною мірою зберегти індивідуальність.
Чудовий задум гуманного ставлення.
Звісно, я пам'ятаю, що тут сидять небезпечні люди,
дрібні злодії та наркомани.
Тут повно різних злочинців,
і це все ще в'язниця суворого режиму.
Ув'язнені можуть багато часу проводити надворі,
я очікував побачити більше людей, але мені сказали, що сьогодні особливий день.
І що сьогодні відбувається?
Сьогодні ми граємо в бінго.
Це вже вп'яте.
-Зазвичай ми… -Бінго?
Бінго.
Вір чи ні, а тут грають у бінго. Це й для нас, і для жінок, що сидять.
Гаразд.
Сімдесят три…
Сімдесят три.
Сімдесят п'ять. У нас є переможець.
Усі ці жінки — ув'язнені?
-Так. -А де вони живуть?
Є ще один блок — третій.
Там живуть жінки.
Жінки окремо від чоловіків?
Звісно.
Сьогодні ще особливий день, бо жінок можна побачити.
Іноді й для них особливіший.
Гадаю, так.
Двадцять три.
Коли я заходив, то не очікував побачити жінок.
Перевірю цифри, раптом переможу.
Я граю в бінго у в'язниці.
Можна виграти призи, матраци, покривала, солодощі та інше.
Включаючи плазмовий телевізор.
Я ще ніколи такого не бачив.
Мені сказали, що жіночка, яка прийшла, — директорка
Анна Арістотелус.
Я вперше її бачу.
Вона була на посаді останні вісім років,
але вона справила сильне враження на в'язнів.
Дивне вітання. Чому вони її так люблять?
Бо вони…
Вона їм дуже допомагає.
Вони приїхали сюди з Конго, на волі вони не мали що поїсти.
Вони приїжджають сюди їдять, снідають, вечеряють,
у них є все: спортзал, одяг, взуття.
Ті, що співають, переважно нелегальні мігранти,
які потрапили на Кіпр без документів.
Я ще ніколи не бачив, щоб хтось був вдячний керівнику чи директору в'язниці.
Ми любимо вас, Анно!
Ви всі в моєму серці.
Вітаю вас на сьогоднішньому заході.
І перш за все, я хочу подякувати за ваш дух,
за характер, за кожен ваш учинок, який дає мені сили рухатися вперед.
Це все щиро? Бо вони так реагують…
На всі сто.
Я вже всоте бачу, як вони так реагують.
А як же кіпріоти? Вони так само реагують?
Ми вітаємося, встаємо, тиснемо руку.
Знаємо, що вона дуже відкрита.
Саме ви робите мене кращою.
Спершу, коли вона зайшла,
і всі почали радіти,
усі почали її вітати, то я подумав, що це постанова.
Вони це для шоу влаштували?
Це нереально. Так дивно.
Я вже хочу особисто з нею зустрітися.
Керівниця запровадила тут досить вільний режим,
але я ще не бачив, як цей режим
діятиме на серйозних злочинців.
Дякую.
Тут смачна їжа, так? Чи вона…
Коли їжа була не смачна чи її бракувало…
То 90% бійок було через їжу.
Кажуть, голодний чоловік — злий.
-Це правда. -Правда, так?
-Як тобі їжа? -Смачна.
Смачна?
Поруч зі мною сидить хлопець з Індії — Лавпріт.
Він приїхав на Кіпр працювати на ферму,
але потрапив у вуличну бійку, у якій померла людина.
Я відвернувся, бо мене били. Повернувся і вдарив!
Що в тебе було в руці?
Ніж того чувака.
Ніж. Він помер?
Так.
-Він помер. -Він помер.
То тебе судили за ненавмисне чи навмисне вбивство?
За навмисне.
І скільки років тобі дали?
Довічне ув'язнення.
-Довічне? -Так.
І як почуваєшся?
Раніше думав, що моє життя скінчилося.
Тепер мені добре.
Бо у в'язниці багато можливостей.
Я не зустрічав нікого, [то б казав: «В'язниця — це класно».
Ти не хочеш бути тут, але…
Це не в'язниця.
Це не в'язниця, а реабілітаційний центр.
Бо вони мене змінюють.
А як щодо стосунків між в'язнями та персоналом в'язниці?
Я тут, як член сім'ї.
У в'язниці.
Лавпріт, засуджений вбивця,
живе в такому ж вільному режимі, що й звичайне населення.
І під час того недовгого часу, що я тут,
іноді забуваю, що я взагалі у в'язниці суворого режиму.
Я сидів у залі бінго,
слухав тих радісних хлопців і дівчат,
які брали участь у бінго,
але я дивився на деякі обличчя і думав:
«Ви звідси підете, але не до сім'ї.
Не підете пити пиво. А повернетеся в камеру».
Як би тут не було класно, це все одно в'язниця.
І тут нелегко.
ДЕНЬ 3
-Як справи? Усе гаразд? -Так.
-Костянтинос. Рафаель. -Так.
Так. А ти Костянтинос.
-Так. -Ти шеф-кухар, так?
Так.
Костянтинос живе в моєму блоці.
Він сидить 12 років,
і він дуже швидко почав розповідати про те, як усе покращила директорка.
Нам пощастило, що вона в нас є. Інакше ми б тут… Не знаю.
Вона часто виходить? Зустрічається з в'язнями?
Постійно.
Я відсидів 12 років у суворих в'язницях Великобританії,
де керівник був деспотом, в'язні його ненавиділи.
У Великобританії ти зустрічався з керівником?
Лише тоді, коли мене покарали.
Їй ми можемо розповісти по будь-що.
-Можна будь-коли поговорити? -Так.
Так.
Добридень.
Добридень, Рафаелю. Як ви? Я Анна, керівниця в'язницями.
Так, про Анну я багато чув.
Ви добре облаштувалися? Усе гаразд?
Хіба можна облаштуватися у в'язниці?
Хочу, щоб вам було зручно. Я читала запис вашої співбесіди.
-Добре. -Так.
Знаю, що ви цікавитеся спортом.
Так. Ви так до всіх в'язнів ставитеся?
-Звісно. -Гаразд.
Ми хочемо, щоб вони були щасливі.
-У в'язниці таке можливо? -Це дуже важко.
Але принаймні ми створюємо умови,
схожі на умови на волі.
У нас така сама система освіти, як на свободі.
-Якою мовою розмовляєте? -Майже завжди англійською.
Можна ходити на уроки грецької чи російської.
А що ви очікуєте натомість?
Що ми очікуємо. Чудове питання.
Допомагаємо людям розвиватися, змінюватися, ставати інакшими,
успішно реінтегруватися в суспільство.
Я обов'язково маю працювати чи ходити на заняття?
Що буде, якщо я не захочу?
Ми проведемо особисті бесіди, щоб зрозуміти, що не так.
Зрештою, повірте, ви будете займатися спортом.
Ви ходитимете на навчання.
Ви трохи скептичні.
Це ж звична річ.
Але річ у тому, що я не звик до такого середовища.
Мій досвід у в'язниці — це суцільна сутичка. Директор і наглядачі
були брехливими, нечесними, маніпулятивними й жорстокими.
Учора, коли мені випала честь пограти в бінго,
то ви дуже пристрасно розмовляли з присутніми хлопцями й дівчатами
про їхню віру в себе.
Це було схоже на політику.
Ви могли б виступати на сцені на волі.
-Я не політикиня. -Політикиня.
Я так відчуваю.
Я роблю те, що мені подобається.
А якщо займаєшся улюбленою справою, то ти цим гориш.
Ось такі реалії нашої в'язниці.
Повір. Я кажу тобі, це неймовірно.
Повір, я здивувався.
Тобі це навіяли.
Повір, знаєш, як я…
Я живу в таких умовах, як і ти.
Дуже вдячний, що ви прийшли, виділили час, щоб розповісти, як тут усе відбувається.
І я рада знайомству.
-Дякую. Бувайте. -Па-па.
Бувайте.
До того, як керувати в'язницею,
вона була юристкою з кримінального права та прав людини.
Працювала в Міністерстві юстиції,
працювала над реформою в'язниці, перш ніж отримала шанс
застосувати свої теорії на практиці.
Я досі намагаюся з'ясувати, що ж це за місце.
В'язні постійно возвеличують керівницю.
Одразу радіють, коли бачать її.
Тиснуть їй руку, наче вона втілення божественного.
Не знаю, чи це щиро,
чи через те, що вони чогось хочуть.
Якщо в тебе хороші стосунки з нею, то можеш і отримати більше.
Маю ще багато чого з'ясувати.
Тут старанно намагаються залучити в'язнів до навчання,
тож я хочу побачити, чи вони насправді приходять і використовують цю можливість.
Уроки тут різні: від базової грамотності до університетських занять.
Вітаю.
Я піду на російську для початківців.
Вітаю.
Що це означає?
«Здравствуйте» — це «вітаю».
Як справи?
Дякую, нормально.
Мені допомагає двадцятисемирічний Антоніо.
Нащо ти вивчаєш російську? У тебе в сім'ї є росіяни?
Мама.
Твоя мама — росіянка.
Антоніо, як ти це скажеш?
Моя бабуся — пенсіонерка.
Так.
Часто участь у таких заняттях —
це ще одна причина для в'язнів
вийти з камери на кілька годин, тож вони тут свій час проводять.
Але тут їм це не потрібно, вони й так можуть виходити,
тому бути тут — свідоме рішення.
Циніки б сказали:
«Ходять сюди, бо за це їм плюсик у карму».
Але озирніться. Вони в цьому зацікавлені.
Чому…
Чому.
-Чому… -…важливо?
…важливо…
…вчити російську у в'язниці на Кіпрі?
Часто росіяни приїжджають на Кіпр,
щоб тут працювати.
Тож для нас корисно вчити російську.
Росіянки дуже гарні.
Тепер я розумію. Тепер… Так.
І ми це знаємо.
Намір залучити в'язнів до навчання спрацював.
Сімдесят п'ять відсотків відвідують уроки.
Я дізнався, що мій одногрупник Антоніо живе в одному крилі зі мною,
і він добре знає в'язницю.
Я виріс у в'язниці. У в'язниці й різних установах, на наркотиках.
У цій в'язниці я з 2011-го й дотепер.
Я не сидів лише у 2017-му.
-Гаразд. -Це мій щасливий рік.
-Щасливий рік. -Щасливий рік.
Чому ти постійно виходиш і знову сідаєш? Нащо скоюєш злочини?
Я вживаю наркотики з 15 років.
Героїн, кокаїн. Вживав раніше.
Мене засудили за крадіжки
й за збройні пограбування, за підробки,
за грабіж.
Крав через героїнову залежність?
Так.
Зараз же ти сидиш
теж за пограбування?
-Зараз? Так. -Так.
Яке саме? Банку? На вулиці?
Ювелірка.
Коли в нас є зброя, ми беремо бажане й ідемо.
Коли ти сидів у 2011-му, то це місце було зовсім іншим.
Коли я сів, мені було 16.
Мене посадили у 2Б. Це блок для кремезних чолов'яг.
І я, дитина, якій 16, з ломкою після героїну.
Мене трусило!
Ці два тижні я думав, що помру.
Ти сидів, коли наглядачі зневажливо ставилися до в'язнів.
Били чи саджали в карцер за будь-що. «Замкніть його».
Два рази за життя отут були переломи.
-Ребра були зломані. -Так. Двічі.
І двічі у в'язниці, але не в'язні мені їх зламали.
А наглядачі.
Антоніо каже, що за останні два роки, що він сидить, не вживав наркотики,
а виходить він менш ніж за три місяці.
Як гадаєш, що буде цього разу, коли ти вийдеш?
Я не думаю про те, що буде на волі.
Аж коли настає час виходити, то я починаю думати.
Починаю думати й…
нервуюся.
Бо я не знаю, що буде назовні.
Бути злочинцем — це кар'єра Антоніо.
Він займається цим з 15–16 років.
Він виходить і влаштовує погроми,
вчиняє збройні пограбування.
Сідає у в'язницю. Тут він проходить терапію від наркозалежності,
але щойно він виходить,
попри всю підтримку, що дали йому тут,
він не може розірвати це замкнене коло злочинності та залежності.
Це важко для таких людей і ще важче для в'язниці,
бо вони роблять свою роботу, випускають його, а він повертається.
ДЕНЬ 4
Я провів тут достатньо часу, щоб знати, що означають ці звуки.
Керівниця прийшла в крило,
а я досі намагаюся з'ясувати, чи щирі ці вистави.
Більшість цих хлопців — шукачі притулку.
-Біженці. -Так, біженці.
Усіх, хто приїжджає на Кіпр незаконно, можуть ув'язнити до року.
У цій в'язниці близько 300 нелегальних мігрантів і шукачів притулку.
Чому вони так радіють зустрічі з керівницею?
Думаю, це через її ставлення до нас.
Я це називаю ВІП-ставленням.
Так, ми у в'язниці, але вона не ставиться до нас як до в'язнів.
Ти теж біженець?
Так. Я з Камеруну.
Що вони співають? Які слова тієї пісні?
Викрикують: «Анна — королева в'язниць».
-Анна — королева в'язниць. -Саме так.
Вона це робить, бо турбується чи тому, що це такий вид контролю?
Бо ви знаєте, що вона добра,
й не надокучатимете їй, не створюватимете проблем.
Ні, вона робить це, не щоб контролювати нас.
Той, хто хотітиме жити краще, — не злочинець.
Це неймовірно, Анно.
Правда?
Це неймовірне відчуття.
Я дуже зворушена.
Навіщо вони це роблять?
Вони не мали б сидіти у в'язниці
за незаконну міграцію.
Гадаю, це має бути адміністративним порушенням.
Але не злочином, за який треба відсидіти.
Гадаєте, треба змінити закон?
Так, я переконана.
Мій обов'язок як людини — допомогти їм.
Але робота Анни не закінчується на в'язнях у цій в'язниці.
Вона також просить уряд змінити закон, який передбачає
кримінальну відповідальність для мігрантів і біженців.
Але я хочу побачити, що керівниця робить, щоб змінити в'язнів.
Тут ключ до реабілітації — оплачувана робота.
В'язні працюють прибиральниками, кухарями, наглядають за майданчиками,
а також на кваліфікованих роботах.
У цій в'язниці багато різних майстерень,
і я зустрінуся з хлопцем в одній з них,
аби побачити, що робить він.
Маріо? Як справи? Я Рафаель.
-Привіт. Приємно. -Чим займаєшся?
Ми робимо палітурки для книг.
Виготовляємо 95% палітурок для урядових книг.
То ви робите палітурки для уряду?
Так, для уряду, поліції.
-Хочеш поглянути? -Так.
Узагалі Маріо з Лівану.
Відсидів дев'ять місяців з двадцяти п'яти.
-То це перший твій строк? -Перший.
-Як справляєшся? -Готово.
До того, як сюди приїхати, я дуже нервував.
Думав, що приїдеш, і з тебе всі мізки виб'ють?
Саме так. І це буде… Хтось з керівництва в'язниці, а я нічого не зможу вдіяти.
Ага.
За що ти отримав 25 місяців?
Мене спіймали з пістолетом, патронами й наркотиками.
-Наркотики на продаж, для себе? -Для себе.
Володіння зброєю — серйозний злочин для першого строку, так?
Наркотики для себе… Люди могли постраждати.
Вогнепальна зброя — летальна,
тож це серйозно.
-Правда? -Так.
Як тобі це допомагає?
Це забирає всю мою енергію, бо я прокидаюся вранці
з думкою, що маю прийти, дізнатися щось нове.
Це дуже допомагає. Це… Відчуваєш…
Не відчуваєш себе у в'язниці.
Я вживав наркотики.
Зрозуміло.
А оточення цієї в'язниці дуже допомогло.
У мене є сім'я, і я не думав раніше так,
як думаю зараз тут.
Певно, я не думав, що можу втратити сім'ю.
А тепер, коли я тут,
я розумію, що я втратив її.
Я тепер так хочу зустріти доньку.
Коли щось втрачаєш, розумієш ціну.
Починаєш себе розуміти у в'язниці. Відкриваєшся собі.
Комусь може здатися, що це класна робота як для в'язня,
але це турботливе середовище
точно допомагає Маріо зосередитися на своїй реабілітації.
Після п'ятої вечора в'язні мають бути в блоках.
У багатьох в'язницях саме тоді
вживають наркотики, щоб пережити довгі ночі за ґратами.
Мій хід чи твій?
-Мій хід. -Ти активно думаєш.
Я хочу з'ясувати, чи в'язні, які мали наркозалежність,
піддаються спокусі.
Якби я вживав наркотики, дістав би їх тут?
Героїн і кокаїн ти тут не знайдеш.
-І травичку теж. -У всіх в'язницях є наркотики.
Тут немає.
-Щось я не вірю. -Не хочеш, то не вір.
Я не кажу, що…
Ти здивований.
-Я здивований. -Це вперше.
-Усе буває вперше. -Так.
Я вживав героїн протягом 15 років.
Якби він тут був, я б знайшов.
Буду відвертим. Я намагався щось знайти.
Я запитував.
Дев'ять місяців, але нічого.
Це неможливо.
Вони кажуть, що в цій в'язниці немає наркотиків. Я дуже здивований.
Зазвичай у в'язниці відчуваєш,
що наркотики є.
Запах відчуваєш.
Відчуваєш, що щось відбувається, навіть якщо всі намагаються це приховати,
а тут такого не було.
Тут усі кажуть, що наглядачі більше не корумповані,
але колись вони нелегально проносили контрабанду, включно з наркотиками.
Але це викоренили.
Це справді єдина в'язниця у світі без наркотиків?
Якщо це правда, це вражає. Що ж тут відбувається?
ДЕНЬ 5
Під час мого перебування тут
спокійні стосунки між в'язнями та наглядачами здивували мене.
Але до того, як теперішня керівниця прийшла на посаду у 2014-му,
в'язницю знали через насильство з боку наглядачів до в'язнів.
Тут було настільки погано, що в'язні здійснювали самогубства,
але багато тих самих наглядачів досі тут працюють.
Одна з перших змін, які внесла керівниця, стосувалася менталітету персоналу.
Вона створила нову академію наглядачів,
та збільшила річний бюджет на тренування з 6 000 євро до 100 000.
Покажи Рафу, як ми стримуємо в'язнів по-людськи.
Інструктор Александрос очолює програму.
Що треба зробити спочатку?
Перший крок — уникнути бійки.
Тож якщо я на тебе нападаю, ображаю: «Ти чмо, придурок…»
Не роби нічого. Я злий.
Спробую тебе заспокоїти.
Спробую за допомогою твоєї ж ваги показати, що я більший і сильніший.
Ага.
Разом.
Повільно. Заспокойся.
Це не твоя провина.
-Це ж наш особистий конфлікт, так? -Гаразд.
-Усе. Усе добре? -Так.
-Гаразд, ходімо. Вип'ємо кави.
Не знаю щодо кави, а от бренді чи рому б.
Наглядачів навчили справлятися з агресивними в'язнями,
не завдаючи їм шкоди.
Спробуй напасти на мене.
Гаразд. Добре. Народ, уперед.
Спробуй… Гаразд. Так.
-Гаразд. -Розслабся.
-Так. Розслабся. Спокійно. -Спокійно.
-Усе гаразд? -Так.
Але я…
-Хочу дещо спитати. -Так?
-Щось болить? -Ні.
Ось у чому суть.
Це було цікаво, бо зазвичай,
коли когось стримують, то кричать: «Ану ляж на землю! Не роби цього!»
Ти так не зробив. Сказав, що це не наш конфлікт,
словесно мене заспокоював.
Бо це й справді не наш конфлікт.
Я намагався запевнити тебе, що треба спинитися.
Немає чого битися.
Було найнято багато нових наглядачів, яких навчали цих гуманних методів,
але Панагіотіс тут працює вже років з 30,
тож він застав той старий режим.
Чи з в'язнями жорстоко поводилися, били їх без причини?
Щодня.
Декого охоронці вважали рабами. Думали, якщо він у в'язниці, його треба покарати.
Хай приймає те, що його б'ють.
Через це в'язні вчиняли самогубства.
Самогубства були очевидним наслідком.
Як змінили ваше мислення та підхід до в'язнів?
Прийшла нова керівниця
і сказала лиш одне слово.
Лише одне слово.
Людина.
Вона дала персоналу зрозуміти,
що вони мають справу з людьми,
не з тваринами.
Через неї я плакав за в'язнем.
Якби мені сказали 28 років тому,
що я б плакав за в'язнем, я б не повірив.
Деякі в'язні, що сіли ще за старого режиму, досі тут сидять.
Чи важко вам зараз орієнтуватися за нових умов?
Старі часи скінчилися.
Тепер ми ставимося до них по-людськи.
Керівниця в'язниці стверджує, що її реформи змінюють в'язнів на краще
і що за часів її керівництва зменшилася кількість рецидивістів.
Завітаю до Антоніо,
який усе своє доросле життя сідає і виходить з в'язниці.
Його злочини обумовлені залежністю,
він регулярно відвідує терапію проти наркозалежності.
Рано чи пізно тебе випустять,
і найважливіше те, що буде далі.
Що тебе турбує?
Через те, що я сидів ще молодим, а ще я був тоді наркоманом,
я приєднався до кількох програм, на мені клеймо наркомана.
Тут усе добре, ми не вживаємо, усе чудово.
Але там? Суспільство так до нас не ставиться.
Лише за кілька тижнів Антоніо вийде на волю.
Але тут безпечне середовище, де немає наркотиків,
і, здається, він не хоче йти.
Я не знаю, що буде, коли я вийду.
-Але водночас… -Це мене найбільше хвилює.
Я намагатимуся не вживати, що я вже довгий час і роблю.
І я вже уявлю це чудове відчуття,
коли я заберу паспорт і дремену звідси.
Так, але куди б ти не пішов,
будуть ті самі…
Ті самі проблеми.
Ця проблема назавжди лишиться зі мною.
У в'язниці за допомогою сеансів роблять усе можливе, щоб змінити спосіб життя.
Але чи буде в них така підтримка, коли вони вийдуть,
а мені сказали, що цього не буде.
Коли його випустять,
то він повернеться у початкову точку, де все дуже сумно.
Сподіваюся, він сидів востаннє, але й він сам не може відповісти на це питання.
У цій в'язниці є одна особливість —
можливість регулярно спілкуватися в'язням-чоловікам і жінкам.
Ці в'язні вивчають традиційні кіпрські танці.
Ту сміливицю, що наважилася поглянути на мої танці, звати Джорджія…
і в неї прекрасна причина ходити на танці.
Завтра я виходжу заміж!
Я дуже щаслива й схвильована.
-Ти завтра виходиш заміж? -Так.
Вітаю.
Твій наречений з…
З іншого блоку.
-З іншого. -Заміж за в'язня виходиш?
Так. Нас заарештували за крадіжки.
Ми крали, щоб купувати наркотики, а тепер ми тут.
Ми вже два роки разом і вирішили одружитися.
Тебе теж запрошую.
Дякую, що запросила мене на весілля.
Вітаю. І я прийму твоє запрошення.
Дякую. Бережи себе.
Дякую.
Рада знайомству.
І я. Дякую.
У цій в'язниці є окрема частина для жінок. Сидять окремо від чоловіків,
але на таких громадських заходах вони просто розмовляють,
і це чудово, адже коли вони вийдуть,
то не забудуть, як спілкуватися з протилежною статтю.
І це одна з ключових засад тут,
що права людини й здатність нормально жити
в межах в'язниці в них не відбирають.
Це мій останній день тут,
час попрощатися з сусідом по камері — Феофаном.
Хочу з'ясувати, чи підхід цієї в'язниці вплинув на нього.
Яке твоє майбутнє?
Ти багато розповідав, як тут намагаються змінити людей.
Так.
Але настане день, коли тобі треба буде зібратися
і поїхати звідси.
Через культуру, що впровадила в'язниця,
усе, що тут відбувається, допомагає.
Ти розумієш, що прості речі важливі.
Сім'я, друзі, прогулятися на пляжі, з'їсти морозиво.
Може, у тебе й не буде 100 000 на рахунку.
Здається, ти хочеш жити звичайним життям.
-Саме так. Дуже… Так. -Бо воно в тебе було особливим.
Можеш покласти руку на серце і сказати, що ніколи не повернешся до в'язниці?
Єдиний раз, коли можу.
Раніше я б це й за мільйони не зробив.
Але ти думаєш, що цього разу ти не сядеш знову.
Я в це вірю.
Ніколи не знаєш напевно,
але я вірю, що Феофан змінився на краще.
Весілля Джорджії — 20-те у в'язниці з часів появи нової керівниці.
Вона виходить заміж у грецькій православній каплиці в'язниці.
Відчуваю це схвилювання в повітрі.
Схожі на Боні й Клайд, зворушливий момент —
пара одружується у в'язниці.
Це перше православне весілля, на якому я був.
Та й перше весілля у в'язниці. В'язниця зазвичай руйнує кохання.
Знищує почуття любові між парами.
Але в цьому випадку вона їх об'єднала.
Демитріусе. Вітаю. Щасти.
-Привіт. -Вітаю.
-Як ти? -Чудово.
Насолоджуйтеся життям, що б не сталося далі.
Дякую.
Рафе, бачите, як у нас тут усе влаштовано?
-Так? Що скажете? -Це незвично.
Деякі люди сказали б, що в'язням тут задобре.
Їх не карають так, як очікували б їхні жертви.
Що ви скажете тим людям?
Ну, якщо захист та забезпечення прав людини,
гуманний підхід до людей — це слабкий підхід,
то таким він і лишиться.
Ми бачили результати карних систем,
де було місце серйозним порушенням прав людини,
коли за десять місяців було шість самогубств.
Але коли ви говорите про права людини, як щодо жертв,
які вважають, що коли людина скоїла злочин, то її треба покарати?
Гадаю, суспільство треба трохи змінити.
Кажуть, що в'язні
мають змінюватися.
І я це бачу.
Бачу, як вони розвиваються, стають кращими людьми,
які готові успішно інтегруватися в суспільство.
І як же видно, що ваш підхід успішний?
Результати видно з кількості рецидивістів,
який впав до 15% з усієї кількості в'язнів,
тоді як раніше це було понад 50%,
коли процвітала каральна система.
Чи можете ви визначити одну річ,
яка тут присутня, і яка змінює мислення та світогляд в'язнів,
так щоб вони більше не скоювали злочини?
Сильні моральні цінності.
Чесність, справедливість,
повага, спілкування,
любов і підтримка.
І повірте, працювати з цими людьми — це неймовірне відчуття.
Бачити їхні розвиток, зміни,
те, як вони повертаються в суспільство,
стають відповідальними, законослухняними громадянами.
Коли я вперше потрапив сюди, то скептично ставився до всього,
але революційний підхід керівниці до реабілітації,
де каральні методи були замінені більш гуманним режимом,
здається, працює.
Не всі з ним погодяться, і це зрозуміло,
але з мого досвіду, те, що вони тут роблять,
допомагає в'язням змінитися.
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба