SERIÁL NETFLIX
Na břehu řeky Dněstr
v Moldavské republice leží věznice Rezina,
nápravné zařízení číslo 17.
Staré rozpadající se sovětské vězení s nejvyšší ostrahou.
Začínám mít dost tísnivý pocit.
Nedokážu zklidnit bušení srdce.
Jsou tu zavření ti nejnebezpečnější moldavští zločinci.
Tu holku jsem uškrtil.
Proč jsi to udělal, Liliane?
Třetina vězňů je tu na doživotí bez naděje na propuštění.
Jak dlouho už jsi v tomhle vězení?
Už 26 let.
Nabízí se otázka.
Jaký je skutečný cíl trestu?
Jen aby ten člověk zemřel ve vězení?
Žijí v drsném režimu sovětského typu.
Třicet dva kroků.
Pokaždé, když jdu tam a zpátky,
udělám 32 kroků.
Kdys byl naposledy venku?
Už si nevzpomínám.
Momentálně se dívají na dno propasti. Naděje neexistuje.
Šoupli mě do basy, a hotovo! Hotovo!
Jmenuji se Raphael Rowe
a ve Velké Británii mě za vraždu, kterou jsem nespáchal,
odsoudili na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.
Trvalo mi dlouhých 12 let, než jsem očistil svoje jméno.
Nyní cestuji po zeměkouli a zjišťuji, jak se doopravdy žije
v nejdrsnějších věznicích světa.
Moldavsko, východní Evropa.
Bývalý sovětský stát Moldavsko je nejchudší zemí Evropy.
Průměrný plat je tu jen 12 dolarů denně.
Život je tu těžký a počet vražd jeden z nejvyšších v Evropě.
Stát zločince tvrdě postihuje.
Tresty odnětí svobody jsou tu až sedmkrát delší,
než je evropský průměr.
A ti, kdo jsou odsouzeni za vraždu, si odpykají minimálně 30 let.
Odsouzence na doživotí posílají do odlehlé věznice Rezina, nápravného zařízení č. 17,
kam právě teď mířím.
PRVNÍ DEN
Právě jsem na cestě do nápravného zařízení číslo 17 tady v Moldavsku.
Dozvěděl jsem se, že v téhle věznici
si mnoho z mužů, s nimiž tu budu trávit čas,
odpykává velmi dlouhé tresty odnětí svobody
bez jakékoliv naděje na propuštění.
Doživotní trest v Moldavsku oficiálně znamená, že si odpykáte 30 let.
Ale ve skutečnosti žádného odsouzeného na doživotí nikdy nepropustili.
Někteří z nich dosud nezažili dnešní společnost v této zemi,
západní způsob života.
Nevím, jak mě přijmou,
a proto jsem tady.
Věznice Rezina má děsivou pověst.
Byla postavena za Josifa Stalina a pobývá zde více než 300 zločinců.
Sto šest z nich je tu na doživotí,
a s nimi tu budu trávit příští týden.
- Raphael? - Ano.
Rok narození?
1968.
Jdeme.
Pobyt zde je jako návrat v čase.
Mučení a porušování lidských práv je možná minulostí,
ale kolik se tu toho oproti sovětské éře opravdu změnilo?
Začínám mít dost tísnivý pocit.
Nedokážu zklidnit bušení srdce.
Než mě dají do cely…
Pojďte sem.
…musím absolvovat lékařskou prohlídku.
Ukažte mi nohy a obličej.
V jakém roce se tohle stalo?
1988.
Pořezali mě.
Všechny moje jizvy jsou pečlivě zdokumentovány.
Patnáct centimetrů.
Co bylo tohle za zranění?
Bodná rána.
Nechci, aby se tu rozneslo, že jsem nějaký drsňák,
aby mě nechtěl někdo otestovat.
Když máte na obličeji tak výraznou jizvu,
rozkřikne se to po celém vězení.
Vaseo, otevři. Fofrem.
Běžte za šéfem.
Nahoru.
Další zastávka je pohovor s šéfem ostrahy.
On rozhodne, s kým budu příští týden sdílet miniaturní celu.
Budete umístěn v cele,
kde budou další dva vězni
s doživotními tresty.
Mám se svých spoluvězňů bát?
Na nic se neptejte
a nevyvolávejte žádné konflikty.
Této věznici, stejně jako mnoha jiným ze sovětské éry,
vládne vězeňský gang.
Hierarchie gangu je násilně vynucována na všech vězních, kteří vystoupí z řady.
Budu sdílet celu se dvěma muži, kteří se rozhodli nepodrobit se vládě gangu
a žít v oddělené části věznice s dalšími odpůrci gangu.
Jsem sice rád, že moji spoluvězni
nepatří do gangu, ale oba byli odsouzeni za ty nejvážnější zločiny.
Tak jsme tady.
- Zdravím. - Zdravím.
Ahoj. Mluvíte aspoň trochu anglicky?
Já trochu ano…
- Vy mluvíte trochu anglicky. - …ale on nerozumí.
On nerozumí. Takže vy budete překládat.
- Sedněte si. - Díky.
Představím se vám. Jmenuju se Raphael.
- Já jsem Max. - Max.
Lilian.
Lilian. Těší mě.
Tohle je váš prostor, a přesto se tu okamžitě cítím vítán
díky vašemu úsměvu.
Ten úsměv mě uklidnil, protože když jsem stál za těmi dveřmi,
srdce mi bilo jak splašené.
Co to bude za chlapy? Jak vypadají?
Kolik je jim asi let? Přijmou mě mezi sebe?
Uvítají mě?
Jak se budete tvářit na to, že vstupuju do vašeho prostoru?
Je pro nás důležité, jestli jste jako my.
V téhle místnosti trávíme hodně času.
Dvacet dva hodin.
A máme jen dvě hodiny na vycházku.
A je hodně důležité, aby měli spoluvězni dobrý vztah.
Je to zásadní.
Co je první věc, kterou potřebuju vědět, abych…
to tu zvládl, přežil?
Já bych mu poradil…
aby zůstal takový, jaký je.
Řekni mu to!
Buďte takový, jaký jste normálně.
Pokusíme se vám dělat průvodce.
A vy jste tu odkdy?
Od roku 2005.
Aha. Takže jste ve vězení už 16 let?
Ano. On o trochu déle.
Něco kolem sedmnácti let.
Kdy vám tu končí den?
Dveře jsou pořád zavřené,
a když je potřeba, otevřou se.
Raphaeli!
Je to úleva, že jsou ke mně dožínkáři Maxim a Lilian tak vstřícní.
Já ti pomůžu.
Úcta ke spoluvězňům je ve vězení klíčová,
zvlášť když jste spolu pod zámkem 22 hodin denně.
Budu potřebovat, aby mě provedli nepsanými pravidly této věznice.
- Podržíš ten roh? - Ano, jasně.
Ale první věc, s níž potřebuju pomoc, je povlečení.
Tohle patří sem. Vy to nezvládnete?
Ani tři dospělí chlapi to nezvládnou.
To je jeden roh, ne?
A tohle je druhý roh.
To je ono.
Řekni mu, že takhle vypadá respekt.
- Pomoc se šikne. - Ano.
A je to.
A tohle se dá tam nahoru.
To povlečení je nějak moc bílé i na první noc!
Je moc pěkné!
Otestuju postel. Tedy matraci.
- Jo, zkus ji. - Dost tvrdá.
- Dobré jitro. - Dobré jitro.
Chrápeš?
Ne.
Lilian někdy jo.
Někdy. Já ne.
Ty nechrápeš.
Můj první den ve věznici Rezina se chýlí ke konci
a je načase využít sociální zařízení cely.
Jediné toaletní potřeby, co mi dali, je tohle mýdlo.
A každý muž ví, že tohle není to nejlepší holítko na světě.
Ženy to možná vědí taky.
Dají vám i kartáček.
Štětiny nejsou špatné.
Zubní pasta pro citlivé zuby, což je dobré,
a navíc pořádná tuba.
A pak rulička toaletního papíru.
Mám raději bílý, ale vystačím si i s hnědým.
Tohle není jen koupelna.
Je to i oáza soukromí,
protože v tomhle vězení soukromí jinde nenajdete.
Představte si to.
Tahle věznice je velmi tísnivá.
Je hodně malá. Hodně těsná.
Jsme tu tak natěsnaní, že se člověk stáhne do sebe.
Sledujte pozorně Maxe.
Je to chlap jako hora, ale je přikrčený.
A podle mě je důvodem tohle vězení.
Důvodem je to, že se snaží zapadnout do prostředí, které je,
a to nepřeháním,
mimořádně stísněné.
Voda je ledová.
Moje první ráno v křídle dožínkářů ve věznici Rezina.
Max mi řekl, že budeme trčet v naší miniaturní cele
od chvíle, co se probudíme, až do jedné odpoledne.
Pak nás pustí ven na dvě drahocenné hodiny cvičení a socializace.
Lilian ráno nejí.
Jen vypije kávu a vykouří cigaretu.
- To je jeho snídaně. - A já trochu jím.
- Dobře. - A jíme jen to,
co nám pošlou rodiče.
Vězeňskou stravu nejíme, protože není moc dobrá.
Uděláš mi prosím prohlídku cely?
Vysvětli mi, kde jsme a co vidíme.
Tohle je moje postel, ano, na celý život.
Tohle je moje televize. Mám tu knihy.
Co je to za dokumenty?
Něco k tvému případu nebo ke studiu?
Ke studiu, k případu, k práci,
naše dopisy prezidentovi, premiérovi,
dalším ministrům, všechno.
Zasazuješ se o zlepšení zdejších podmínek?
- Ano. - Dobře.
Maxim se účastnil ozbrojené loupeže, při níž byl zastřelen policista.
Tvrdí, že on nestřílel,
ale byl odsouzen za vraždu a vyfasoval doživotí.
Je tu už 16 let a za tu dobu
se stal zdejším tahounem snahy o vězeňskou reformu.
Jedním z jeho úspěchů bylo třeba to, že vězňům vydobyl právo
mít v celách počítače.
Za tenhle přístroj jsme bojovali čtrnáct let
a soudce rozhodl, že ho budeme mít bez připojení k internetu.
Další bylo povolení mít na celách ledničky,
aby si mohli vězni uchovávat čerstvé jídlo.
Po tomhle umožnili 6 000…
šesti tisícům vězňů mít nejen lednici,
ale i další věci jako tohle.
Konvici.
- MP3 přehrávače a další věci. - Jasně.
Tyhle luxusní věci si musí vězni samozřejmě kupovat sami.
Vlastně skoro všechno v této cele
si Max a Lilian postavili sami a zaplatily to jejich rodiny.
Třeba tenhle kuchyňský koutek…
…jsme postavili.
- Celou celu? - Ano.
Dobře. Liliane, dočkám se svojí kávy?
- Jsem kapku… - Liliane.
Jsem už zoufalej.
Liliane, pojď udělat kafe.
- Není tu místo. - Udělám ti ho.
Jdu pryč, protože…
Pro nás tři tu není dost místa. Dobře.
Klobouk dolů.
Jsou tu na doživotí, nikdy je nepropustí,
takže se rozhodli, že udělají vše pro to,
aby cela, kde stráví zbytek života, byla obyvatelnější.
Vydláždili podlahu, položili lino,
omítli zdi a natřeli je, zavedli elektřinu.
Vestavěli sem malou kuchyňku. Nikdy jsem nic takového neviděl.
Max a Lilian tuhle miniaturní celu sdílejí už léta.
Takže tvoje specialita, Liliane, je vaření kávy.
Ano.
A co bude moje práce? Mám umývat nádobí?
Protože ty vaříš kafe a Maxim udělal ovesnou kaši.
Po jídle vždycky uklidím stůl, zametu a Maxim umyje nádobí.
Tak to děláme.
Takhle spolu vycházíme. Tak jsme to dělali vždycky.
Přesně v jednu odpoledne dozorce odemkne.
Eskortují nás na střechu věznice,
kde mě Max seznámí s malou skupinou vězňů,
kteří se také rozhodli žít mimo vězeňský gang.
- Ahoj, lidi! - Ahoj.
Tato skupina, oddělená od zbytku obyvatel věznice,
jsou jediní další spoluvězni,
s nimiž Max a Lilian přicházejí do kontaktu.
- Jdeme. - Maxi.
My tady chodíme. Pořád chodíme.
To je vaše cvičení?
- Nejsou tu mříže. - Tohle je jediný prostor?
Ano, tohle je náš jediný prostor.
Je těžké uvěřit, že vězni stráví 22 hodin denně ve svých celách,
a na fyzickou aktivitu pak mají vyhrazenou jen tuhle malou zastřešenou chodbu.
To, že vám neumožní pohlédnout na oblohu a dotknout se trávy,
je kruté a nelidské.
Kdys byl naposledy venku?
Už si nevzpomínám.
Snažíme se chodit, pořád chodit.
Jasně, protože to je jediná šance, jak si protáhnout nohy.
Jak dlouho už jsi tady ty?
Dvacet sedm.
Je tu dvacet sedm let.
Vyroben v SSSR.
Počítám kroky. Můžeme udělat 32 kroků. Přesně to dělám.
Pokaždé, když jdu tam a zpátky, udělám 32 kroků.
Takže až příště vyjdete ze dveří, udělejte 32 kroků,
což je maximum, které mohou tihle muži dlouhá léta udělat.
Třicet dva kroků. Představte si to.
Dvacet sedm let, kámo.
Skoro jsem se zbláznil.
Ale díky Bohu jsem si zachoval zdravý rozum.
Zákaz vyjít na čerstvý vzduch je část ceny, kterou tato skupina platí za to,
že se odmítla podrobit pravidlům vězeňského gangu.
Snažíme se žít podle oficiálních pravidel věznice.
A řídit se biblí.
Nepodporujeme gangy ani nic podobného.
Existuje reálná možnost, že nás zmlátí,
protože se s nimi nechceme spolčit.
Takže vy už nechcete myslet jako oni.
A kdybychom šli tam k nim,
neměl bych možnost psát a bojovat za svoje práva.
- Ledaže by ti to dovolil velkej šéf. - Jo.
Kriminální bossové mají uvnitř věznice takovou moc,
že Maxova skupina musela škemrat u nadřízených,
aby jim dovolili žít mimo pravidel gangu.
Napsali jsme žádost,
že nechceme být součástí té skupiny.
„Pomozte, prosím.“
Ale ředitel věznice udělal to,
že do separace dal nás.
- Jasně. Aha. - Ne je.
- Kvůli vaší bezpečnosti a ochraně. - Jo.
A pak se ptáme, proč nemůžeme jít ven a hrát fotbal,
hrát volejbal a další věci.
Řekl mi: „Tam vás nedokážeme ochránit.“
Max a ostatní dožínkáři se nechtějí nechat dát zkorumpovat.
Také chtějí dělat další věci, například pracovat a vzdělávat se.
Ale říkají mi, že to nejde
a že šéfové organizovaného zločinu, kteří jsou velmi bohatí
a kteří prý sponzorují některá zařízení v tomto vězení,
mají obrovskou moc a vliv,
a Max a ostatní se toho nechtějí účastnit.
A proto jsou trestáni vlastně dvakrát, protože jsou ve vězení a navíc v izolaci.
Maxova skupina odpůrců gangu tráví ve svých celách víc času než ostatní.
Když celé hodiny zírám na čtyři stejné zdi,
vybaví se mi doba, kterou jsem sám strávil ve vězení,
a to nekonečné zoufalství, které jsem tam cítil.
Tohle je můj třetí den ve věznici Rezina.
Dopoledne se opět vleče, zatímco se ručičky hodinek blíží době oběda.
Strava, kterou poskytuje vězení, je dost odporná,
a mí spoluvězni ji jedí jen zřídka, ale Max nezůstal na suchu.
Jen sedím v cele a čekám, až se Max vrátí.
Šel si vyzvednout balíček.
Tam, kde není dostatek zdrojů,
se neobejdete bez toho, aby vám členové rodiny posílali zásoby.
Nesu jídlo.
To je spousta dobrot.
Překvapení, překvapení!
Dostal jsem jídlo od rodičů.
Přišlo to dnes, nebo si to tam pár dní nechávají?
Ne, zásilky mi naši posílají poštou.
A obvykle to pošlou v pondělí
a já to dostanu v úterý.
Dobře. Říkáš jim, co ti mají poslat?
Dřív ano, ale teď už vědí, co potřebuju.
Můžou ty balíčky být tak velké nebo malé, jak chceš?
Můžeš dostat takový nebo i takový balík.
Dobře.
Každý týden smíme dostat od jedné osoby jen jeden balík.
Dobře. Takže máma nebo sestra ti můžou poslat každá něco zvlášť.
Jo.
Šmarjá, ty mě rozmazluješ.
Naši jsou už v letech.
Tátovi je 81 a mámě 71.
Jsou už v důchodu a nepracují…
Jo, ale pomáhají mi, jak můžou.
Dožínkáři jako Max mají zakázáno dělat ve vězení placenou práci,
takže jsou, co se týče základních potřeb, závislí na rodině.
Momentálně Max usiluje o získání povolení pracovat,
aby si mohl dovolit slušné jídlo, i když ho už rodiče
nebudou schopni podporovat.
ČTVRTÝ DEN
Po pár dnech ve věznici Rezina
na mě už doléhá, že musím trávit tak dlouhou dobu v tak stísněném prostoru.
Naše skupina vězňů nemůže jít na dvůr hrát fotbal.
Ale když to dozorci dovolí, můžeme hrát jeden halový sport.
Právě mě vyvedli z cely a vedou mě do oddechové místnosti,
kde mi prý umožní zahrát si stolní tenis
s dalšími vězni.
Rozhlédněte se tady.
Tohle je chodba, kde někteří vězni tráví doživotí,
tady pobývají.
Tohle je reálná šířka té chodby.
Ahoj. Jak se máš? Já jsem tě…
Já jsem tě bez té čepice nepoznal.
On je hrdina ve stolním tenise.
Zahraj si napřed s ním.
Fajn, jdeme na to.
- Čeká na tebe. - Čeká na mě.
Chci získat tři body z 11.
On hraje stolní tenis už 27 let.
Hrál jsem ho, když jsem byl ve vězení. Dvanáct let.
On to hraje 27 let, takže uvidíme, jestli získám tři body.
Anglie - Moldavsko. Přiznej porážku!
Jasně. Ale ve fotbale nás neporazíte.
Zdá se, že proti mně postavili místního šampiona.
Smiluj se! Smiluj se nad ním!
To bylo agresivní.
Jak často můžete hrát stolní tenis?
Dvakrát týdně.
- Aha. - Tři hodiny.
To je fakt trapný.
Jeden! Jeden bod!
Ten stůl není moc dobrý.
Ne. Proto prohrávám.
Všiml jsem si jedné věci.
Kromě toho, že tu hrají stolní tenis,
mají všichni úsměv na tváři,
a tohle není místo, kde k tomu máte často důvod.
To si pište.
Je to asi trochu únik, řekl bych.
Je to chvíle, kdy můžou zapomenout na všechno kolem.
Tady vybíjejí přebytečnou energii, uvolňují frustraci a stres.
Dožínkáři z Reziny vědí, že vzhledem k moldavskému právnímu systému
je nepravděpodobné, že je někdy propustí, ať už se napraví, nebo ne.
Max si stanovil dosud největší výzvu: změnit pravidla stanovování trestu.
Představuje mi Sergeje,
který je zavřený už 20 let.
Kolik ti bylo, když ses dostal do vězení?
Devatenáct let.
A to doživotí je za vraždu?
- Ano. - Ano.
Na té vraždě jsem se přímo nepodílel.
Podílel se na zločinu.
Byli celkem tři, on byl řidič.
- On byl řidič? - Ano.
Ale na té vraždě se přímo nepodílel.
Takže soudci a politici ti neřeknou:
„Sergeji, musíš si odsedět 25 let,
než přijde v úvahu tvoje propuštění?"
- Nebo 20 let? - Ne.
- Ne? - Všichni vyfasujou 30 let.
- Takže doživotí znamená minimálně 30 let? - Jo.
Minimálně, jo.
V našich dějinách nebyl propuštěn ani jeden odsouzený na doživotí.
Před pár lety si tihle dožínkáři už mysleli, že jim kyne naděje.
V roce 2016
naši politici přijali evropský zákon,
kde byla možnost pro teenagery,
pro ty, kdo spáchali nějaký zločin mezi 18. a 21. rokem života,
na snížení trestu.
- Ten zákon byl pro všechny. - Aha.
A soudce řekl nám všem, jemu i mně osobně:
„Ale vy jste dostali doživotí a tenhle zákon se na vás nevztahuje.“
Hodně zvláštní.
Platí pro všechny, ale pro nás ne.
Nabízí se otázka.
Jaký je skutečný cíl trestu?
Jen aby ten člověk zemřel ve vězení?
Hodně zvláštní.
Max a Sergej se proti svým doživotním trestům odvolali,
ale jejich odvolání byla dosud vždy zamítnuta,
takže čelí vyhlídce, že v Rezině stráví zbytek života,
z toho 22 hodin denně pod zámkem.
Po ping pongu projdeme kolem jediného okna,
z něhož vězni v našem křídle můžou vidět venkovní svět.
Je tak blízko, a přesto tak daleko. Tam je svoboda.
První roky, co jsem tu trávil, to pro mě asi bylo bolestné.
Ale když vím, že jsem tu na doživotí…
Už to beru.
Jak to myslíš?
Protože když máš určitý počet roků,
víš, že existuje skutečná možnost, že tam jednou budeš.
Ale když máš doživotí, nemáš šanci.
Naše šance je minimální,
vlastně ani nemůžu říct, že je to šance.
Když se těm mužům podíváte do očí, není v nich žádná naděje.
A já vím, jaký to je pocit,
když nevíte, jestli vás někdy pustí z vězení.
Žádný muž ani žena na světě by neměli žít bez naděje,
a oni žádnou naději nemají.
Potřebují dostat nějaký vzkaz, kde bude stát: „Jednou vás možná propustí.“
Momentálně se dívají na dno propasti. Naděje neexistuje.
Maxova aktivita mu dává smysl života.
A dnes se setkám se dvěma podnikavými dožínkáři
kteří žijí v zóně ovládané gangy,
a také si našli způsob, jak přežít.
Jako všichni dožínkáři, ani oni si nesmějí vydělávat oficiální prací.
Ale pomocí vlastního vybavení a z vlastních zdrojů
si od nuly vybudovali truhlářskou dílnu.
Odsud vidím na dvůr, kde mohou vězni,
kteří se podrobí pravidlům gangu, hrát fotbal.
Anatol.
- Raphael. Anatol? - Anatol,
Ano.
- A tohle je? - Dima.
- Dima.
Tímhle nástrojem tvarujeme dřevo.
A tímhle ho řežeme.
Bojím se, že mu ten nástroj vyletí z ruky a praští mě nebo jeho do obličeje.
Nemá žádné ochranné pomůcky, takže očividně věří svým schopnostem.
Tahle věznice podobné vybavení samozřejmě neposkytuje, takže tihle chlapi
se chopili iniciativy,
aby si zřídili dílnu,
kam mohou přijít a na chvíli uniknout ze svých cel.
Vyrábíme šperkovnici.
Jo, ukaž mi, co mám dělat. Zkusím to.
Takhle.
Aha, dobře. Takhle se dělá střed.
Dobře.
Jasně. Dobře.
Je třeba se do toho opřít, protože to dřevo je tvrdé.
Co s těmi výrobky děláte, když je dokončíte?
Než vypukla pandemie,
dávalo vedení věznice naše výrobky do dražby.
Dali nám pak 50 % utržených peněz a vložili je na naše vězeňské účty.
Ne, musíš odsud. Takhle. Musíš to dělat takhle.
Aha, chápu.
Ať je to stejný.
Aha, takže… Dobře.
Co děláte s těmi vydělanými penězi?
Zaplatíme z nich účet za elektřinu v dílně
a kupujeme si věci na trhu.
Tady potřebujeme peníze.
Moje ruce jsou…
oddělané. Tahle je červená.
Pálí mě. Ty máš tvrdý ruce, kámo.
Dima byl coby mladík odsouzen za dvojitou vraždu.
Jak dlouho už jsi ve vězení?
Už 26 let.
Jsi ve vězení už 26 let.
Z toho 20 let tady v Rezině.
Tady trávím pět dní v týdnu.
Tady jsem v duchu svobodný.
Jsem srostlý se svým nástrojem a se svou prací.
Tohle je potěšení.
Ať už jsme ve vazbě nebo na svobodě, musíme pracovat.
Od toho jsme chlapi.
Je skvělé vidět, že i v tomto tvrdém vězeňském režimu mají někteří prostor
pro podnikavost a tvořivost.
Každý vězeň potřebuje něco, co ho drží nad vodou.
Já jsem v base studoval právo.
Po návratu do cely mi Lilian ukazuje, jak se vyrovnává se svým trestem.
Mám celé sešity.
Píšu o svém životě, píšu o své minulosti.
Píšu o své přítomnosti, píšu o své budoucnosti.
O všem.
Takže jsou to deníky?
Vkládám do nich svou duši a své srdce.
Každé slovo je napsáno kapkou krve, protože…
pro mě je myšlenka na mou rodinu všechno.
Mám moc rád hudbu.
Z Liliana se dokonce stal písničkář.
Aha, tak tohle máš pod postelí, hudební aparát.
Ano.
Používá to, když chce zpívat.
Zpíváš s ním někdy v duu?
Ne, já vůbec nezpívám.
Nemám hlas.
Věřili byste, že se tohle děje v křídle dožínkářů,
kteří nikdy nebudou propuštěni?
Nechci rušit ostatní vězně, tak jsem to trochu ztlumil.
Vítr mi hlas sem přihání,
zní, lásko, jako tvoje šeptání.
Opustilas mě dávno už,
do srdce vrazilas mi nůž.
Klobouk dolů.
Rád bych se k němu přidal.
Vítr mi hlas sem přihání,
zní, lásko, jako tvoje šeptání.
Vítr sem lásku přihání,
zní jako tvoje šeptání.
Paráda!
Slzy mi dávno vyschly již,
slzy mé lásky už nespatříš.
Liliane, pomáhá ti to v úniku?
Nevím, jestli něco opravdu pomáhá.
Žiju s tím už 18 let.
Je to moje vnitřní bolest.
Moje trápení.
A s tím žiju. Moje jediná naděje je v Bohu.
Když jsem seděl za mřížemi,
poznal jsem jak vězně, které jejich zločiny trápily,
tak i ty, kteří žádné výčitky svědomí necítili.
Dosud jsem se Liliana nezeptal, co udělal,
a co si o tom myslí teď.
ŠESTÝ DEN
Dnes mám za úkol pomoct Lilianovi uvařit večeři.
Dáváš mi za úkol to nejtěžší.
Cože? Tohle je ta nejjednodušší práce.
Chceš, abych to nakrájel stejně jako ty.
Lilian mě hlídá jako ostříž, abych nevyplýtval ani jedno sousto.
Mám špatnou techniku?
Krájej to menší!
Mám dotaz, proč kazíš tohle jídlo?
Prozradíš mi, proč jsi ve vězení?
Fakt to chci vědět.
Zabil jsem ženu a její neteř.
Oral jsem jim pole, nosil dřevo, pomáhal jim.
Příčinou toho všeho byl alkohol.
Kolik jim v té době bylo?
Té dívce bylo…
sedmnáct nebo osmnáct.
Ale té babičce…
asi 60 nebo 55. Nevzpomínám si.
A vím, že jsi byl tehdy opilý, ale jak jsi je zabil?
Jak se to stalo?
Tu holku jsem uškrtil
a tu babičku praštil do hlavy kamenem .
Tak to bylo.
Proč? Proč jsi to udělal, Liliane? Ty…
Za těch pár dní, co tě znám, jsi mi nepřišel jako typ člověka,
který by udělal něco tak strašného.
Sám si pořád nedokážu vysvětlit, proč se to stalo!
Měl jsem všechno, chápeš?
Alkohol!
Alkohol způsobuje ty největší problémy na světě!
Požádal jsem dozorce, aby mě na chvíli pustil z cely.
Tohle jsem nečekal.
Nevím, jestli mě to šokovalo nebo překvapilo.
Lilian zabil dva lidi: starou ženu a mladou dívku.
Existuje klasické rčení: „Nesuď knihu podle obalu.“
A o to jsem se snažil.
Nevěděl jsem nic o tom, co ti chlapi spáchali,
a během několika dní jsme se blíž poznali.
Byla sranda.
Mluvili jsme o podmínkách, které tu panují.
A pak to na mě vybalil.
Je tu kvůli dvěma vraždám, a ne jen tak ledajakým.
Bylo to dost brutální. Dvě bezbranné ženy.
A musím nerad přiznat, že to mění můj pohled na Liliana.
Nedokážu předstírat, že se mnou nezamávalo to, co mi řekl,
jak popsal zločin, který spáchal,
a jak to spáchal.
Nutí mě to přehodnotit vlastní úsudek, zda měli nebo neměli
dostat 30 let nebo doživotí.
Večeře je hotová a já se vracím do cely.
Já sem?
Sedni si tam.
Chce to další židli.
Nevím, kde je ta malá.
Tahle je rezervní, pro hosty.
Výborné.
Slyšels, co jsem ti řekl.
Chci se tě zeptat.
Zasloužím si doživotí, nebo ne?
Když jsem přišel do vaší cely, nic jsem o vás nevěděl.
Věděl jsem jen to, že si odpykáváte doživotí
a že jste odsouzeni strávit v téhle cele mnoho let.
Ale myslím, že každý si zaslouží druhou šanci.
To je nejdůležitější.
Víš, Raphaeli…
Ještě jsem nedomluvil.
Jsem v šoku ze zločinů, které jsi spáchal,
ale naštěstí jsem tě poznal, než jsi mi řekl, co jsi provedl,
protože to je muž, kterého jsem poznal,
a ne ten, který spáchal ty zločiny.
Utekla spousta let.
Spousta!
Nikdo neposuzuje, jestli jsem se změnil.
Šoupli mě do basy, a hotovo!
Hotovo!
SEDMÝ DEN
Můj pobyt ve věznici Rezina se chýlí ke konci.
Je načase rozloučit se s Lilianem a s Maxem.
Díky našim rozhovorům a lidem, které jsem tu poznal,
jste mi ukázali,
že i když musíte žít s tím, že vás možná nikdy nepropustí z vězení,
v sobě vy dva i ostatní dožínkáři máte malý plamínek,
který bych popsal jako naději.
A že se vám i za těchhle extrémních podmínek daří udržovat ho naživu.
Mohl by přece snadno vyhasnout, ne?
- Jo. - Ale vy jste se rozhodli,
že máte nějakou budoucnost.
Nikdo neví, kdy přijde.
Ani vy. Doufejme, že se něco změní.
Říkáme tomu velký boj
za možnost, že budeme propuštěni
nebo že dokážeme, že jsme taky lidi a zasloužíme si druhou šanci.
Nejdůležitější na naději je to, že umírá poslední.
Hlavně nezapomeň, že naše soužení a trápení nekončí.
Poslyšte, musím jít,
- protože jinak neodejdu nikdy. - Dobře.
A ty… Příteli. Jsme tví přátelé.
Přítel.
Dobře. Přítel.
Uvidíme, jak rychle tě pustí.
Konečně zákon funguje, jak má.
Naše zákony konečně fungují.
Pouštějí mě, takže naděje existuje. Existuje.
Nenechte ten plamen vyhasnout.
Doufáme, že se sejdeme venku.
Jednou.
Jednou. Ahoj.
Ahoj.
Podle mě si tito vězni zaslouží reálnou šanci, že je jednou propustí.
V Moldavsku se věci začínají měnit,
ale za zdmi Reziny
převládá pocit, že se kola točí bolestně pomalu.
Je to drsné a zchátralé vězení, kde máte tísnivý a klaustrofobický pocit.
Mnoho vězňů si tu odpykává dlouhé tresty
a vězení je pro ně drsná zkušenost.
A ještě drsnější je to pro ty, kteří podle současných zákonů
možná už nikdy nespatří venkovní svět.
Překlad titulků: Petr Putna