EN NETFLIX-SERIE
Ved bredden af floden Dnestr
i republikken Moldova ligger Rezina-fængslet,
Fængsel 17.
Et smuldrende, gammelt, højsikret sovjetisk fængsel.
Miljøet begynder at lukke sig om mig.
Jeg kan mærke mit hjerte banke.
Det huser Moldovas farligste kriminelle.
Pigen blev kvalt.
Hvorfor gjorde du det, Lilian?
En tredjedel af de indsatte sidder på livstid uden prøveløsladelse.
Hvor længe har du siddet i fængsel?
I 26 år.
Der har vi spørgsmålet.
Hvad er egentlig målet med at straffe?
Er det blot, så personen kan dø i fængsel?
De lever under et hårdt sovjetisk-lignende regime.
Toogtredive skridt.
Det tager jeg, hver gang jeg går her. Jeg tager 32 skridt.
Hvornår har du sidst været udenfor?
Det husker jeg ikke.
Lige nu stirrer de bare ned i en afgrund uden håb.
Jeg blev bare smidt i fængsel uden videre!
Mit navn er Raphael Rowe,
og jeg blev dømt i Storbritannien for et mord, jeg ikke begik,
og blev idømt livstid uden prøveløsladelse.
Det tog mig 12 lange år at rense mit navn.
Nu rejser jeg verden rundt for at opleve, hvordan livet er
i nogle af verdens hårdeste fængsler.
Moldova, Østeuropa.
En tidligere sovjetisk stat og et af de fattigste lande i Europa.
Gennemsnitslønnen er på 12 dollars om dagen.
Livet er hårdt, og mordraten er en af de højeste i Europa.
Staten slår hårdt ned på kriminelle.
Fængselsdomme her er helt utroligt syv gange længere
end gennemsnittet i Europa.
Og dem, der bliver dømt for mord, afsoner mindst 30 år.
Disse livstidsfanger sendes til det fjerne topsikrede fængsel, Rezina-fængslet,
Fængsel 17,
og der er jeg på vej hen.
DAG 1
Jeg er nu på vej til Fængsel 17 her i Moldova.
Jeg hører, at dette fængsel er et sted,
hvor mange af dem, jeg skal tilbringe tid sammen med,
afsoner meget lange straffe
uden håb om at blive løsladt.
Officielt betyder en livstidsdom i Moldova, at man afsoner 30 år.
I virkeligheden er ingen livstidsfange nogensinde blevet løsladt.
Nogle af dem vil aldrig have oplevet samfundet, som det er i dag i dette land
med den vestlige livsstil.
Jeg ved ikke, hvordan de vil tage imod mig,
og derfor er jeg her.
Rezina-fængslet har et skræmmende ry.
Det blev bygget under Josef Stalin, og er hjem for over 300 kriminelle.
Af dem er 106 livstidsfanger,
og det er dem, jeg skal tilbringe den næste uge med.
-Raphael. -Ja.
Fødselsår?
År 1968.
Kom.
Det føles som at rejse tilbage i tiden.
Tortur og brud på menneskerettigheder hører måske fortiden til…
…men har noget ellers ændret sig siden sovjettiden?
Miljøet begynder at lukke sig om mig.
Jeg kan mærke mit hjerte banke.
Før jeg bliver sat i en celle…
Kom herind.
…skal jeg undersøges af en læge.
Vis mig dine ben og dit ansigt.
Hvilket år skete dette?
År 1988.
Mit ansigt blev skåret.
Alle mine ar bliver nøje dokumenteret.
Femten centimeter.
Hvad er denne skade?
Det er et stiksår.
Der må ikke sprede sig et rygte om, at jeg er en hård fyr,
for så vil nogen måske gå efter mig.
Når man har så markant et ar på siden af ansigtet,
vil det følge en rundt i fængslet.
Vasea, åbn den. Kom så.
Gå til chefen.
Gå ovenpå.
Næste stop er en samtale med en sikkerhedsbetjent.
Han bestemmer, hvem jeg skal dele en lille celle med den næste uge.
Du bliver anbragt i en celle,
hvor der er to andre indsatte
med livstidsdomme.
Bør jeg frygte mine cellekammerater?
Stil ikke for mange spørgsmål,
og start ikke nogen skænderier.
Dette fængsel, som så mange fra sovjettiden,
styres af en fængselsbande.
Bandehierarkiet håndhæves med vold over for alle, der træder ved siden af.
Jeg skal dele celle med to mænd, der har valgt livet uden for banderne
i en separat afdeling af fængslet med andre, der afviser banderne.
Jeg er glad for, de ikke er bandemedlemmer,
men begge mine cellekammerater er dømt for alvorlige forbrydelser.
Så går det løs.
-Hej. -Hej.
Hej. Engelsk? Taler I engelsk?
Jeg taler lidt engelsk…
-Du kan lidt engelsk. -…men han forstår ikke.
Han forstår ikke. Så må du oversætte.
-Sid her. -Tak.
Lad mig præsentere mig selv. Jeg er Raphael.
-Jeg hedder Max. -Max.
Lilian.
Lilian. Rart at møde jer.
Det er jeres rum, og I har gjort, at jeg har følt mig velkommen
bare ved at smile.
Det gør mig rolig, for da jeg stod uden for døren,
bankede mit hjerte løs.
"Hvem er de? Hvordan ser de ud?
Hvor gamle er de? Vil de acceptere mig? Vil de byde mig velkommen?"
Hvordan har I det med, at jeg kommer ind i jeres rum?
Det er vigtigt for os, hvordan du er.
Vi er meget på værelset.
Toogtyve timer.
Og vi har kun to timer til at gå udenfor.
Og det er meget vigtigt at have et godt forhold mellem indsatte.
Det er vigtigt.
Hvad er det første, jeg bør vide, hvis jeg skal…
…klare mig og overleve?
Jeg vil råde ham til…
…at være sig selv.
Sig det!
Vær, som du er normalt.
Vi vil prøve at guide dig.
Og du har været her siden…
Siden 2005.
Så du har været i fængsel i 16 år?
Ja. Han har været her lidt længere.
Omkring 17 år.
Hvornår slutter jeres dag?
Døren lukkes helt,
og når de vil, så åbner de.
Raphael!
Det er en lettelse, at livstidsfangerne Maxim og Lilian byder mig velkommen.
Lad mig hjælpe.
I fængslet er det vigtigt at respektere ens cellekammerater,
især når man er spærret inde sammen 22 timer om dagen.
De skal hjælpe mig med at finde rundt i fængslets skjulte regler.
-Vil du holde i det hjørne? -Okay.
Men først skal jeg have hjælp med sengetøjet.
Den skal herhen! Kan du ikke det?
Tre store mænd kan ikke.
Det er et hjørne, ikke?
Dette er det andet hjørne.
Sådan.
Fortæl, at det er sådan, respekt ser ud.
-Lidt hjælp skader ikke. -Ja.
Sådan.
Og den skal derop.
Lagenerne er alt for hvide, selv for hans første nat!
De er for pæne!
Jeg vil teste sengen. Eller madrassen.
-Prøv. -Den er ret hård.
-Godmorgen. -Godmorgen.
Snorker du?
Nej.
Lilian gør nogle gange.
Nogle gange. Ikke mig.
Du snorker ikke.
Det er slut på min første dag i Rezina-fængslet,
og nu skal jeg prøve cellens toiletfaciliteter.
De har kun givet mig denne sæbe,
og enhver mand kan se, dette ikke er den bedste skraber i verden.
Måske kvinder med.
Man får en tandbørste.
Børsterne er ikke dårlige.
Skånsom tandpasta, hvilket er godt, og det er en god tube.
Og så en rulle toiletpapir.
Jeg foretrækker hvidt, men jeg nøjes med brunt.
Det er ikke kun et badeværelse.
Det er et rum med privatliv,
for man finder ikke privatliv nogen andre steder i fængslet.
Tænk over det.
Det her fængsel er undertrykkende.
Det er småt og trangt.
Det er så indespærret, at man strammer sammen.
Kig nøje på Max.
Han er en stor, men krumbøjet fyr.
Det er fængslets påvirkning.
Det handler om, at han prøver at passe ind i dette miljø,
som virkelig er meget småt.
Vandet er iskoldt.
DAG 2
Min første morgen hos livstidsfangerne i Rezina-fængslet.
Max har fortalt mig, at vi skal sidde i vores lille celle,
fra vi vågner til klokken 13.
Så bliver vi lukket ud i to dyrebare timer med motion og selskab.
Lilian spiser ikke om morgenen.
Han drikker kaffe og ryger en cigaret.
-Det er hans morgenmad. -Og jeg spiser lidt.
-Okay. -Og vi spiser alt,
som vores forældre sender til os.
Vi spiser ikke fængselsmaden, for den er ikke så god.
Må jeg få en lille rundvisning i cellen?
Fortæl mig, hvor vi er, og hvad vi ser.
Dette er min seng for resten af livet.
Det er mit fjernsyn. Jeg har bøger.
Hvad er det for dokumenter?
Er det dine sagsdokumenter eller studienoter?
Studier, sagsdokumenter, arbejde,
vores breve til præsidenten og premierministeren,
andre ministre, alt.
Beder I om bedre forhold?
-Ja… -Okay.
Maxim deltog i et væbnet røveri, hvor en politibetjent blev skudt og døde.
Han påstår ikke at have skudt,
men han blev dømt for mord og fik en livstidsdom.
Han har været her i 16 år,
og i den tid er han blevet Rezinas stemme i kampen for reformer i fængslet.
En af hans succeser var at skaffe fangerne ret
til at have computere i deres celler.
For denne computer har vi kæmpet i 14 år,
og dommeren besluttede at lade os få den uden internetforbindelse.
Det næste var tilladelse til køleskab i cellerne,
så indsatte kunne holde deres dyrebare mad frisk.
Efter det kunne samtlige 6.000…
Sekstusind indsatte kunne ikke blot have et køleskab,
men andre ting som denne.
En kedel.
-Som afspillere, MP3 og andre ting. -Ja.
Naturligvis skal de indsatte selv købe denne luksus.
Faktisk er stort set alt i denne celle
blevet bygget af Max og Lilian og betalt af deres familier.
Dette område her.
Det har vi bygget.
-Hele cellen? -Ja.
Okay. Lilian, må jeg få kaffe?
-Jeg er lidt… -Lilian.
Jeg vil gerne have kaffe.
Lilian, kom og lav kaffe.
-Der er ikke plads. -Jeg gør plads.
Jeg går, fordi han…
Der er ikke nok plads til os alle tre. Okay.
Jeg er imponeret.
De afsoner livstid uden prøveløsladelse,
så de har påtaget sig at gøre den celle,
hvor de skal opholde sig resten af livet, mere indbydende.
De har lagt fliser på gulvet,
spartlet og malet vægge, og installeret el.
De har bygget et tekøkken. Jeg har aldrig set noget lignende.
Max og Lilian har delt den lille celle i årevis.
Din specialitet, Lilian, er at lave kaffe.
Ja.
Hvad er mit job så? Skal jeg vaske op?
For du laver kaffen, og Maxim har lavet grød.
Når vi har spist, rydder jeg bordet og fejer, og Maxim vasker op.
Sådan gør vi det.
Sådan kommer vi overens. Sådan har vi altid gjort det.
Præcis klokken 13 åbner vagten for døren.
Vi eskorteres til fængslets tag,
hvor Max introducerer mig for den lille gruppe fanger,
der også har valgt at leve uden for fængselsbandens styre.
-Hej, gutter! -Hej.
De holdes væk fra resten af de indsatte, og denne gruppe fanger er de eneste,
som Max og Lilian nogensinde kommer i kontakt med.
-Kom. -Max.
Vi går her. Vi går.
Er det jeres motion?
-Der er ingen barer. -Får I ikke andet plads?
Dette er vores eneste plads.
Det er svært at fatte, at de indsatte tilbringer 22 timer om dagen i cellerne
og kun får denne lille, overdækkede gang til daglig motion.
Man har ikke lov til at se himlen eller røre ved græsset.
Det er grusomt og umenneskeligt.
Hvornår var du sidst udenfor på jorden?
Det husker jeg ikke.
Vi forsøger at gå hele tiden.
Ja, for det er eneste chance for at strække benene.
Hvor længe har du været her?
Syvogtyve.
Han har været her i 27 år.
Lavet i Sovjetunionen.
Jeg har talt skridt. Vi kan tage 32 skridt. Det gør jeg nu.
Hver gang op og ned er 32 skridt.
Næste gang, du går ud af fordøren, så tag 32 skridt.
Det har de gjort i årevis.
Toogtredive trin. Tænk over det.
Syvogtyve år, mand.
Jeg blev næsten skør.
Men gudskelov beholdt jeg min forstand.
At være afskåret fra den friske luft er en del af prisen, som gruppen betaler
for at afvise fængselsbandens regler.
Vi forsøger at leve efter fængslets officielle regler.
Og følger Bibelen.
Vi støtter ikke bander eller sådan noget.
Det er en reel mulighed, at de tæsker os, fordi vi ikke vil slutte os til dem.
Så I vil ikke tænke som dem mere.
Og hvis vi var derinde,
havde jeg ikke mulighed for at skrive og kæmpe for mine rettigheder.
-Medmindre bandelederen gav lov. -Ja.
Mafiabosserne har så stor magt i fængslerne,
at Max' gruppe måtte tigge myndighederne om lov
til at leve uden for bandens regler.
Vi måtte skrive en ansøgning om,
at vi ikke ville være en del af den bande.
"Hjælp os."
Fængselsdirektøren gjorde det,
at han adskilte os.
-Ja. Okay. -Ikke dem.
-Nej. For jeres sikkerhed og beskyttelse. -Ja.
Og nu spørger vi dem, hvorfor vi ikke må gå udenfor og spille fodbold,
volleyball og lignende.
Han sagde: "Vi kan ikke beskytte jer der."
Max og de andre livstidsfanger vil ikke korrumperes.
De vil gøre andre ting som at arbejde og uddanne sig.
Men de siger, at det kan man ikke.
Disse mafiabosser, som er ekstremt velhavende,
og som angiveligt betaler for nogle af fængslets faciliteter,
har enorm kontrol og indflydelse,
og det vil Max og de andre ikke være en del af.
Derfor bliver de nærmest dobbeltstraffet med fængsling og adskillelse.
Max' gruppe af nægtere spenderer mere tid i cellen end andre livstidsfanger.
De mange timer med at stirre på de samme fire vægge
minder mig om min egen tid i fængsel,
og den endeløse fortvivlelse, jeg følte.
DAG 3
Det er min tredje dag i Rezina-fængslet.
Igen snegler morgentimerne sig afsted, mens uret nærmer sig frokosttid.
Maden, som fængslet tilbyder, er ret ulækker,
og mine cellekammerater spiser den sjældent, men Max har en livline.
Jeg sidder bare i cellen og venter på, at Max kommer tilbage.
Han henter en pakke.
På steder som dette med få ressourcer
er familiemedlemmer, der sender ting, meget vigtige.
Jeg har noget mad med.
Masser af lækkerier.
Overraskelser, overraskelser!
Jeg har fået mad fra mine forældre.
Kom det i dag, eller holder de på den et par dage?
Nej, de sender mig pakker gennem posthuset.
De sender dem normalt om mandagen,
og så får jeg dem om tirsdagen.
Siger du, hvad de skal sende?
I lang tid gjorde jeg, men de ved, hvad jeg behøver.
Må pakkerne være så store, som man vil have dem?
Man må modtage sådan en pakke og sådan en.
Okay.
Vi må kun modtage én pakke fra per person om ugen.
Okay. Så din mor og søster må gerne sende noget hver især.
Ja.
Jøsses. Jeg føler mig forkælet.
Mine forældre er gamle.
Min far er 81, og min mor er 71.
Så de er på pension. De arbejder ikke…
Men de hjælper mig, så meget de kan.
Livstidsfanger som Max må ikke lave betalt arbejde i fængslet,
så de er afhængige af familien for basale fornødenheder.
Hans seneste kampagne handler om lov til at arbejde,
så han stadig har råd til anstændig mad,
når hans forældre ikke længere kan forsørge ham.
DAG 4
Efter kun få par dage i Rezina-fængslet
føler jeg allerede presset af at være så længe i et lukket rum.
Vores gruppe af fanger må ikke spille fodbold i gården.
Men når fængslet tillader, er der en indendørs sport, vi kan spille.
Jeg er blevet taget ud af min celle og ført til fællesområdet,
hvor jeg hører, jeg må spille bordtennis med nogle af de andre fanger.
Se jer omkring.
Dette er korridoren for livstidsfangerne.
Her bor de.
Det er det, vi taler om. Det er bredden af denne gang.
Hej. Hvordan går det? Jeg…
Jeg genkendte dig ikke uden hatten og sådan.
Han er en ørn til bordtennis.
Spil med ham først.
Okay. Kom så.
-Han venter på dig. -Han venter på mig.
Min ambition er at få tre af de 11.
Han har spillet bordtennis i 27 år.
Jeg spillede, da jeg var i fængsel. 12 år.
Han har 27 år, så lad os se, om jeg kan få tre point.
England mod Moldova. Kapituler!
Ja. Men I kan ikke slå os i fodbold.
Jeg er blevet matchet med den lokale mester.
Vis nåde! Vis ham nåde!
Det var aggressivt.
Hvor ofte spiller I bordtennis?
To gange om ugen.
-Okay. -I tre timer.
Det er så smertefuldt.
Ét! Ét point!
Bordet er ikke så godt.
Nej. Derfor taber jeg.
Noget andet…
…ud over bordtennis er…
…at de smiler,
og på dette sted smiler man ikke ofte. Det er helt sikkert.
Det er en lille flugt fra det hele.
Et øjeblik, hvor de kan glemme deres omgivelser.
Sådan her kommer de af med energien, frustrationen og al den stress.
Livstidsfangerne i Rezina ved, at i Moldovas juridiske system
er det usandsynligt, de nogensinde bliver løsladt, rehabiliterede eller ej.
Max' største udfordring er stadig at få ændret reglerne om strafudmåling.
Han præsenterer mig for Sergei,
som allerede har siddet inde i 20 år.
Hvor gammel var du, da du kom i fængsel?
Nitten år.
Og livstidsdommen er for mord?
-Ja. -Ja.
Jeg deltog ikke direkte i mordet.
Han deltog i forbrydelsen.
Der var tre fyre, og han var chauffør.
-Var han chaufføren? -Ja.
Men han deltog ikke direkte i mordet.
Så dommerne og politikerne siger ikke:
"Sergei, du skal afsone 25 år,
før du kan blive løsladt"?
-Eller 20 år? -Nej.
-Nej? -Bare 30 år til os alle.
-Så livstid er mindst 30 år? -Ja.
Mindst, ja.
Ingen livstidsfanger er nogensinde blevet løsladt.
For nogle år siden troede de, at de havde fået en livline.
I 2016
vedtog vores politikere en lov,
der gør det muligt for teenagere,
som begik forbrydelser, da de var mellem 18 og 21,
at få forkortet deres dom.
-Denne lov gjaldt for alle. -Okay.
Men dommeren sagde til os og ham:
"Men I er livstidsfanger, så denne lov gælder ikke jer."
Det er mærkeligt.
Den gælder for alle undtagen os.
Der har vi spørgsmålet.
Hvad er egentlig målet med at straffe?
Er det blot, så personen kan dø i fængsel?
Meget underligt.
Max og Sergei har anfægtet deres livstidsdomme,
men indtil videre er deres appeller blevet afvist,
så de kan se frem til at leve resten af deres liv i Rezina-fængslet,
låst inde 22 timer om dagen.
Efter bordtennis går vi forbi det eneste vindue,
hvor livstidsfangerne i min afdeling kan se verden udenfor.
Det er tæt på, men så langt væk. Der er friheden.
Mine første år her var det pinefuldt for mig.
Men da jeg ved, jeg sidder på livstid…
…forstår jeg det.
Hvad mener du?
Når man skal afsone i en række år,
ved man, det er muligt at komme derud.
Men med livstid ved man, der ikke er nogen chance.
Vores chancer er så små,
at det slet ikke er en rigtig chance.
Når man ser dem i øjnene, kan man se, der ikke er noget håb.
Og jeg kender den følelse af,
når man ikke ved, om man nogensinde kommer ud fra fængslet.
Intet menneske bør leve uden håb,
og de har intet håb.
De har brug for noget, der fortæller: "En dag kommer du måske ud."
Lige nu stirrer de håbløst ned i afgrunden.
DAG 5
Max' kampagne har givet hans liv et formål.
I dag skal jeg møde to initiativrige livstidsfanger,
der bor i den bandekontrollerede zone,
og som har fundet en måde at overleve.
Som andre livstidsfanger må de ikke tjene penge på officielt arbejde.
Men med deres eget udstyr og ressourcer
har de bygget et tømrerværksted op fra bunden.
Herfra kan jeg akkurat se gården,
hvor fangerne, der følger bandernes love, må spille fodbold.
Anatol.
-Raphael. Anatol. -Anatol.
Ja.
-Og det her er? -Dema.
-Dema.
Med dette værktøj former vi træet.
Med det her skærer vi.
Jeg frygter, at værktøjet flyver op og rammer os i ansigtet.
Han har intet beskyttelsesudstyr på, så han må stole på sine egne evner.
Fængslet tilbyder ikke disse faciliteter, så disse fyre
har taget initiativet
til at lave et værksted,
hvor de kan komme og undslippe deres celler.
Vi laver et smykkeskrin.
Vis mig, hvad jeg skal gøre. Jeg vil prøve.
Sådan her.
Okay. Sådan laver man et center.
Okay.
Sådan har. Læg hånden her.
Ja. Okay.
Man skal lægge kræfter i, for det her er hårdt.
Hvad gør I med dem, når de er færdige?
Før coronapandemien
solgte fængslet dem for os på auktion.
De gav os 50 % af pengene og satte dem på vores fængselskonto.
Nej. Herfra. Du skal gøre det sådan her.
Jeg forstår.
Så det bliver ens.
Så det er… Okay.
Hvad gør I med de 50 %, I får?
Vi betaler vores elregning her,
og køber ting fra markedet.
Vi har brug for penge her.
Mine hænder er…
Se… Den her er blevet rød.
Det er hårdt. Dine hænder er hærdede.
Dema blev dømt for et dobbeltmord som ung mand.
Hvor længe har du siddet i fængsel?
I 26 år.
Du har siddet i fængsel i 26 år.
Tyve af årene her i Rezina.
Jeg er her fem dage om ugen.
Man er fri i sit eget sind.
Man er alene med værktøjet, og det, man laver.
Det er en fornøjelse.
Uanset om vi er fængslede eller frie, så må vi arbejde.
Derfor er vi mænd.
Det er dejligt at se, at selv under dette hårde fængselsregime
er der foretagsomhed og kreativitet for nogle.
Alle livstidsfanger behøver noget for at klare den.
Jeg studerede jura, mens jeg sad inde.
Tilbage i cellen viser Lilian mig, hvordan han håndterer sin dom.
Jeg har hele notesbøger.
Jeg skriver om mit liv, jeg skriver om min fortid.
Jeg skriver om min nutid og fremtid.
Alt.
Det er som en dagbog?
Jeg har lagt sjæl og hjerte i det.
Hvert ord er skrevet med en tåre af blod, fordi…
For mig er tanken om min familie alt.
Jeg kan godt lide musik.
Lilian er endda blevet sangskriver.
Så det er dét, du har under sengen. Dit musikinstrument.
Ja.
Han bruger det, når han vil synge.
Synger I nogensinde en duet?
Nej, jeg synger slet ikke.
Jeg har ingen stemme.
Kan I fatte, at det her sker i afdelingen for livstidsfanger,
med en fange, der aldrig bliver løsladt?
Jeg vil ikke forstyrre de andre, så jeg skruer lidt ned.
Der er en stemme Båret af vinden
Det er din stemme, skat Der hvisker
Du forlod mig for længe siden
Min sårede og sorgfulde sjæl
Du forlod mig for længe siden…
Jeg er imponeret.
Jeg vil synge med.
Min sårede og sorgfulde sjæl
Der er en stemme Båret af vinden
Det er din stemme, skat Der hvisker
Jeg hører din kærlighed i vinden
Din stemme er som en hvisken…
Det er fedt!
Mine tårer er tørret ud nu
Engang flød kærlighedens tårer
Lilian, hjælper det med at flygte?
Jeg ved ikke, om noget virkelig hjælper.
Jeg har levet med dette i 18 år.
Det er min indre smerte.
Min pine.
Det er det, jeg lever med. Mit eneste håb er hos Gud.
I min tid bag tremmer
har jeg mødt indsatte, der var plaget af deres forbrydelse,
og andre, som slet ikke viste anger.
Jeg har endnu ikke spurgt Lilian, hvad han gjorde,
og hvad han føler omkring det nu.
DAG 6
I dag er min opgave at hjælpe Lilian med at lave mad.
Du giver mig de sværeste ting.
Virkelig? Det er det nemmeste job, jeg har til dig.
Jeg skal skære det på samme måde som dig.
Lilian er opmærksom på, at jeg ikke spilder én eneste mundfuld.
Bekymrer min teknik dig?
Lidt mindre!
Mit spørgsmål til dig er: Hvorfor ødelægger du maden?
Vil du fortælle mig, hvorfor du sidder i fængsel?
Jeg vil gerne vide det.
Jeg dræbte en kvinde og hendes niece.
Jeg pløjede for dem, bragte dem træ og hjalp dem.
Roden til alle problemerne var alkohol.
Hvor gamle var de?
Niecen var vist…
…17 eller 18 år gammel.
Men bedstemoren…
Hun var 60 eller 55. Jeg kan ikke huske det.
Jeg ved, du var fuld dengang, men hvordan dræbte du dem?
Hvad skete der?
Pigen blev kvalt,
og bedstemoren blev slået i hovedet med en sten.
Sådan skete det.
Hvorfor gjorde du det, Lilian? Du…
I de dage, jeg har kendt dig, har du ikke virket som typen,
der ville gøre noget så forfærdeligt.
Jeg kan stadig ikke selv forklare, hvorfor det skete!
Jeg havde det hele.
Alkohol!
Alkohol skaber de største problemer på planeten!
Jeg bad vagten om at lukke mig ud af cellen et øjeblik.
Det var uventet.
Jeg ved ikke, om det chokerede eller overraskede mig.
Han har dræbt to. En gammel kvinde og en ung pige.
Man siger altid, at man ikke skal skue hunden på hårene.
Så det har jeg forsøgt at efterleve.
Jeg har mødt dem uden at vide noget om deres forbrydelse,
og i løbet af få dage har vi lært hinanden at kende.
Vi har grint sammen.
Vi har haft intense samtaler om forholdene her.
Og så kom bomben.
Han sidder inde for to mord, og ikke hvilke som helst.
Det var brutalt. To forsvarsløse kvinder.
Jeg må indrømme, at det ændrer mit syn på Lilian.
Jeg kan ikke lade, som om jeg ikke blev påvirket af det.
Beskrivelsen af hans forbrydelse,
og hvordan han begik den.
Jeg er ikke længere sikker på, om de bør eller ikke bør
afsone 30 år eller livstid.
Da middagen er klar, går jeg ind i cellen igen.
Skal jeg sidde her?
Sid der.
Jeg mangler en stol.
Jeg ved ikke, hvor den lille er.
Denne ekstrastol er til gæster.
Godt klaret.
Du hørte, hvad jeg sagde.
Lad mig spørge dig:
Fortjener jeg fængsel på livstid eller ej?
Da jeg kom ind i jeres celle, vidste jeg intet om jer.
Jeg vidste kun, I afsonede en livstidsdom,
og at I var dømt til at være i denne celle i mange år.
Jeg mener, at alle fortjener en chance til.
Det er det vigtigste.
Raphael…
Lad mig tale ud. Jeg er ikke færdig.
Jeg er chokeret over dine forbrydelser…
…men jeg var heldig at møde dig, før du fortalte mig om det,
for det var manden, jeg lærte at kende, og ikke ham, der begik forbrydelsen.
År er gået…
År!
Ingen vurderer, om jeg har ændret mig.
Jeg blev bare smidt i fængsel uden videre!
Færdig!
DAG 7
Min tid i Rezina-fængslet er næsten forbi.
Det er tid til at sige farvel til Lilian og Max.
I har vist mig, gennem samtaler med jer og de mennesker, jeg har mødt,
at selvom man måske aldrig bliver løsladt fra fængslet,
så har I to og de andre livstidsfanger en meget lille, indre flamme,
som jeg vil beskrive som håb.
Og selv under disse ekstreme forhold holder I den i live.
Flammen kunne nemt gå ud, ikke?
-Ja. -Men I har besluttet…
…at I har en fremtid.
Ingen ved hvornår. Men forhåbentligt vil tingene ændre sig.
Vi kalder det en stor kamp
for vores mulighed for at blive løsladt,
eller for at kunne bevise, vi også er mennesker og fortjener endnu en chance.
Det vigtigste ved håb er, at det er det sidste, der dør.
Men husk, for mig fortsætter smerten og lidelsen.
Jeg må afsted nu.
For ellers kommer jeg aldrig ud.
Og dig. Ven. Vi er dine venner.
Ven.
Okay. Ven.
Se, hvor hurtigt du bliver løsladt.
Endelig fungerer loven, som den burde.
Endelig virker vores love.
Jeg kommer ud, så der er håb.
Hold flammen i live.
Vi håber at møde dig udenfor.
En dag.
En dag. Farvel.
Farvel.
For mig fortjener disse fanger en ægte chance
for at blive løsladt en dag.
Tingene er begyndt at ændre sig i Moldova,
men i Rezina drejer hjulene pinagtigt langsomt.
Det er et hårdt, nedslidt fængsel, der er undertrykkende og klaustrofobisk.
Mange her afsoner lange domme,
hvilket gør det til en hård oplevelse.
Straffeloven gør det endnu hårdere for mange, som ifølge den nuværende lov
aldrig vil se verden udenfor igen.
Tekster af: Jesper Sodemann