NETFLIX-SARJA
Dnestr-joen varrella Moldovan tasavallassa on Rezinan vankila.
Vankila numero 17.
Hajoava vanha korkean turvaluokituksen neuvostovankila.
Ympäristö alkaa tuntua ahdistavalta.
Sydämeni hakkaa hulluna.
Siellä on Moldovan vaarallisimmat rikolliset.
Tyttö kuristettiin.
Miksi teit sen, Lilian?
Kolmasosa vangeista istuu elinkautista ilman mahdollisuutta vapauteen.
Kauanko olet ollut vankilassa?
26 vuotta.
Kysymys on tässä. Mikä rikosoikeudellisen rangaistuksen tarkoitus on?
Että ihminen kuolee vankilassa?
He elävät ankarassa Neuvostoliiton tyylisessä hallinnossa.
32 askelta.
Teen näin aina, kun kävelen täällä. Lasken 32 askelta.
Milloin viimeksi kävit ulkona?
En muista.
Tällä hetkellä heidän tilanteensa on toivoton.
Minut vain heitettiin vankilaan. Siinä se!
Nimeni on Raphael Rowe,
ja minut tuomittiin Isossa-Britanniassa murhasta, jota en tehnyt.
Sain elinkautisen tuomion ilman ehdonlaista.
Taistelin 12 pitkää vuotta puhdistaakseni nimeni.
Nyt matkustan ympäri maailmaa selvittämässä, millaista elämä on -
maailman kovimmissa vankiloissa.
Moldova, Itä-Eurooppa.
Moldova on entinen neuvostotasavalta ja nyt Euroopan köyhin maa.
Keskivertoihminen ansaitsee vain 12 dollaria päivässä.
Elämä on rankkaa, ja murhaluku on Euroopan korkeimpia.
Valtio rankaisee rikollisia ankarasti.
Vankilatuomiot ovat huikeat seitsemän kertaa Euroopan keskiarvoa pidemmät.
Ja murhaan syyllistyneet istuvat vähintään 30 vuotta.
Elinkautisvangit lähetetään kaukaiseen ja suljettuun Rezinan vankilaan,
ja sinne olen suuntaamassa.
PÄIVÄ 1
Olen menossa vankilaan numero 17 täällä Moldovassa.
Tämä vankila on kuulemma paikka,
jossa useat tyypit, joiden kanssa vietän aikaani -
istuvat pitkää vankeustuomiota ilman toivoa vapautumisesta.
Virallisesti elinkautinen Moldovassa tarkoittaa, että istuu 30 vuotta.
Todellisuudessa ketään ei ole päästetty koskaan pois.
Jotkut näistä tyypeistä eivät ole koskaan nähneet nyky-yhteiskuntaa -
ja länsimaista elämäntapaa.
En tiedä, miten minuun suhtaudutaan, ja siksi olen täällä.
Rezinan vankilalla on pelottava maine.
Josif Stalinin aikana rakennetussa vankilassa on yli 300 rikollista.
Heistä 106 istuu elinkautista.
Vietän ensi viikon heidän kanssaan.
Raphael. -Kyllä.
Syntymävuosi?
1968.
Mennään.
Täällä on kuin olisi palannut ajassa taaksepäin.
Kidutus ja ihmisoikeuksien väärinkäyttö voivat olla menneisyyttä,
mutta kuinka paljon lopulta on muuttunut Neuvostoliiton ajan jälkeen?
Ympäristö alkaa ahdistaa minua.
Sydämeni hakkaa hulluna.
Ennen kuin minut pannaan selliin…
Tule tänne. -…minulle on määrätty terveystarkastus.
Näytä jalkasi ja kasvosi.
Minä vuonna tuo tapahtui?
1988.
Kasvojani viillettiin.
Jokainen arpeni dokumentoidaan tarkasti.
15 senttimetriä.
Mikä tämä vamma on?
Se on puukotushaava.
En halua sanan leviävän, että olen kova tyyppi -
tai joku haluaa ehkä haastaa minut.
Kasvojeni sivulla on erottuva arpi,
ja se seuraa minua vankilassa.
Vasea, avaa se. Vauhtia.
Mene pomon luo.
Mene yläkertaan.
Seuraava pysäkki on turvallisuusvirkailija.
Hän päättää, kenen kanssa jaan pienen sellin seuraavan viikon ajan.
Sinut pannaan selliin,
jossa on kaksi vankia,
joilla on elinkautinen.
Pitääkö minun pelätä sellitovereitani?
Älä kysele heiltä mitään.
Äläkä aloita riitoja.
Kuten useita Neuvostoliiton ajan vankiloita,
tätäkin vankilaa hallitsee jengi.
Jengihierarkiaa pidetään väkivaltaisesti yllä. Niskoittelevia rangaistaan.
Jaan sellin kahden miehen kanssa,
jotka ovat päättäneet elää jengien ulkopuolella -
erillisessä osassa vankilaa toisten jengistä kieltäytyvien kanssa.
Onneksi he eivät kuulu jengiin,
mutta molemmat sellitoverini on tuomittu vakavimmista rikoksista.
No niin.
Hei. -Hei.
Hei. Puhutteko englantia? -Kyllä, puhun vähän englantia…
Sinä puhut vähän englantia. -Mutta hän ei ymmärrä.
Hän ei ymmärrä. Sinä käännät.
Istu tähän. -Kiitos.
Nimeni on Raphael.
Nimeni on Max. -Max.
Lilian.
Lilian. Hauska tavata.
Tämä on teidän alueenne.
Saitte minut tuntemaan oloni tervetulleeksi pelkällä hymyllä.
Se helpotti minua, koska kun olin oven ulkopuolella,
sydämeni hakkasi. Keitä he ovat? Miltä he näyttävät?
Kuinka vanhoja he ovat? Hyväksyvätkö he minut?
Olenko tervetullut?
Miltä teistä tuntuu, kun tulen tilaanne?
On tärkeää, että olet kaltaisemme.
Vietämme paljon aikaa huoneessa.
22 tuntia.
Meillä on vain kaksi tuntia aikaa päästä ulos.
On tärkeää, että vankien välinen suhde on hyvä.
Se on iso juttu.
Mikä on ensimmäinen asia, joka minun pitää tietää,
jotta selviydyn täällä?
Neuvoisin häntä -
olemaan oma itsensä.
Kerro hänelle.
Ole kuin olet oikeassa elämässä.
Yritämme opastaa sinua.
Kauanko olet ollut täällä?
Vuodesta 2005.
Olet siis ollut vankilassa 16 vuotta?
Kyllä. Hän vähän kauemmin.
Noin 17 vuotta.
Milloin päivänne päättyy?
Ovi on pysyvästi lukossa.
He avaavat sen, kun tarvitsee.
Raphael!
On helpotus, että Maxim ja Lilian saavat minut tuntemaan oloni mukavaksi.
Minä autan.
Vankilassa sellitovereiden kunnioittaminen on tärkeää,
etenkin kun on yhdessä 22 tuntia päivässä.
Tarvitsen heitä opastamaan minua vankilan salaisissa säännöissä.
Voitko pidellä tuosta kulmasta? -Selvä.
Mutta ensin tarvitsen apua vuodevaatteitteni kanssa.
Tämä menee tänne! Etkö pysty siihen?
Kolme isoa miestä eivät osaa.
Yksi kulma, eikö?
Tämä on toinen kulma.
Juuri noin.
Sano, että kunnioitus näyttää tältä.
Pieni apu ei haittaa. -Ei.
Siinä se.
Ja se menee sinne.
Jotenkin lakanat ovat liian valkoisia jopa ensimmäiseksi yöksi.
Liian hyvä!
Testaan sänkyä. Tai patjaa.
Kokeile. -Aika kova.
Huomenta. -Huomenta.
Kuorsaatko sinä?
En.
Lilian joskus.
Joskus. Minä en.
Et kuorsaa.
On ensimmäinen päiväni Rezinan vankilassa,
ja on aika käyttää sellin omaa kylpyhuonetta.
Minulle annettiin vain tämä saippua.
Eikä tämä ole maailman paras parranajoväline.
Naisetkin tietävät sen.
He antavat hammasharjan.
Ei hullummat harjakset.
Herkän suun hammastahna. Hyvä.
Kunnon tuubi.
Ja sitten vessapaperirulla.
Pidän valkoisesta, mutta ruskea saa kelvata.
Tämä ei ole pelkkä kylpyhuone.
Tämä on paikka yksityisyydelle, koska muualla vankilassa sitä ei ole.
Miettikää sitä.
Tämä vankila on painostava.
Se on niin pieni. Ahdas.
Se on niin täynnä, että alkaa tuntua ahtaalta.
Katsokaa tarkemmin Maxia.
Hän on iso mies, mutta kulkee kyyryssä.
Mielestäni se johtuu vankilasta.
Kyse on siitä, että hän yrittää sopeutua ympäristöön.
Ja korostan,
että paikka on tosi ahdas.
Vesi on jääkylmää.
PÄIVÄ 2
Ensimmäinen aamuni Rezinan vankilan elinkautisvankien osastolla.
Max sanoi, että olemme jumissa pienessä sellissämme siitä asti,
kun heräämme, aina yhteen iltapäivällä.
Sitten pääsemme ulos kahdeksi arvokkaaksi liikunta- ja seurustelutunniksi.
Lilian ei syö aamulla.
Hän juo kahvia ja polttaa tupakkaa.
Tuo on hänen aamiaisensa. -Minä syön vähän.
Selvä. -Ja syömme kaiken,
mitä vanhempamme lähettävät meille.
Emme syö vankilaruokaa, koska se ei ole kovin hyvää.
Voisitko esitellä minulle sellinne?
Kerro, missä olemme ja mitä näemme.
Tämä on minun sänkyni. Koko loppuelämäni.
Tämä on televisioni. Minulla on kirjoja.
Mitä nuo asiakirjat ovat?
Ovatko ne tapausasiakirjoja vai opiskeluasiakirjoja?
Opiskelua, tapausasiakirjoja, työtä,
kirjeemme presidentille, pääministerille ja muille ministereille, kaikki.
Jotta elinolosuhteitanne parannettaisiin?
Kyllä. Se… -Selvä.
Maxim osallistui aseelliseen ryöstöön, jossa poliisi ammuttiin kuoliaaksi.
Hän väittää, ettei ollut ampuja,
mutta hänet tuomittiin murhasta elinkautiseen.
Hän on ollut täällä 16 vuotta. Sinä aikana -
hänestä on tullut Rezinan johtava vankilauudistuksen puolesta kampanjoija.
Yksi hänen voitoistaan oli, että vangeilla on oikeus pitää tietokonetta selleissään.
Taistelimme 14 vuotta tämän laitteen eteen.
Tuomari päätti sallia tämän meille ilman internetyhteyttä.
Seuraavaksi annettiin lupa jääkaappeihin,
jotta vangit saavat pitää arvokkaan ruokansa tuoreena.
Tämän jälkeen kaikki 6 000…
Kaikki 6 000 vankia saivat jääkaapin,
ja lisäksi tällaisia.
Vedenkeitin.
Soittimia, MP3-soittimia ja muuta. -Aivan.
Luonnollisesti vankien on ostettava nämä ylellisyydet itse.
Itse asiassa kaikki tässä sellissä -
on Maxin ja Lilianin rakentamaa. Heidän perheensä ovat maksaneet niistä.
Tämä alue tässä.
Rakensimme sen.
Koko sellin? -Kyllä.
Selvä. Lilian, saanko kahvini?
Minä… -Lilian.
Haluan epätoivoisesti kahvia.
Lilian, keitä kahvia.
Ei ole tilaa. -Teen tilaa.
Menen, koska hän…
Meille kolmelle ei ole tarpeeksi tilaa. Selvä.
Vaikuttavaa.
He eivät pääse koskaan vapaaksi,
joten he ovat tehneet sellin sellaiseksi,
että he voivat asua lopun elämäänsä vähän mukavammin.
Lattia on laatoitettu, tiivistettä.
Seinät on tapetoitu ja maalattu. Täällä on sähkö.
Heillä on pieni minikeittiö. En ole nähnyt vastaavaa.
Max ja Lilian ovat jakaneet tämän pienen sellin vuosia.
Erikoisalasi, Lilian, on tehdä kahvia.
Kyllä.
Mikä työni sitten on? Pitääkö minun tiskata?
Koska sinä teet kahvia ja Maxim on tehnyt puuroa.
Kun olemme syöneet, tyhjennän pöydän ja lakaisen ja Maxim pesee astiat.
Niin me teemme.
Niin me pärjäämme. Niin olemme aina tehneet.
Tasan kello 13 vartija avaa oven.
Meidät saatetaan vankilan katolle,
jossa Max esittelee minut pienelle joukolle vankeja,
jotka ovat myös päättäneet elää vankilan jengin ulkopuolella.
Hei, ihmiset! -Hei.
Tämä ryhmä eristetään muista vangeista,
ja he ovat ainoita, joiden kanssa Max ja Lilian ovat tekemisissä.
Mennään. -Max.
Kävelemme täällä. Me kävelemme. -Onko tämä liikuntaanne?
Kaltereita ei ole. -Onko tämä ainoa tilanne?
Kyllä, tämä on ainoa tilamme.
On vaikea uskoa, että vangit viettävät 22 tuntia päivässä selleissään -
ja saavat harrastaa päivittäistä liikuntaa vain tässä pienessä ahtaassa käytävässä.
Teiltä riistetään taivaan näkeminen ettekä voi koskettaa ruohoa.
Se on julmaa ja epäinhimillistä.
Milloin viimeksi kävitte ulkona?
En muista.
Yritämme kävellä koko ajan.
Aivan, koska tämä on ainoa mahdollisuus venytellä jalkoja.
Kauanko olet ollut täällä?
27.
Hän on ollut täällä 27 vuotta. -Valmistettu Neuvostoliitossa.
Laskin askeleet. Voimme ottaa 32 askelta. Niin minä teen.
Aina kun kävelen täällä, lasken 32 askelta.
Kun astutte seuraavaksi ulos ovesta, ottakaa 32 askelta.
Nämä kaverit ovat tehneet niin useiden vuosien ajan.
32 askelta. Miettikää sitä.
27 vuotta.
Melkein tulin hulluksi.
Mutta luojan kiitos säilytin järkeni.
Ulospääsy on hinta, jonka tämä ryhmä maksaa siitä,
ettei hyväksy vankilan jengisääntöjä.
Yritämme elää vankilan virallisten sääntöjen mukaan.
Ja seurata Raamattua.
Emme tue jengejä tai mitään sellaista.
On mahdollista, että he hakkaavat meidät, koska emme halua olla heidän kanssaan.
Joten emme halua enää ajatella kuten he.
Jos olisimme siellä,
en voisi kirjoittaa ja taistella oikeuksistani.
Ellei iso pomo anna lupaa. -Niin.
Rikollispomojen valta vankiloissa on niin vahva,
että Maxin ryhmän täytyi pyytää viranomaisilta lupaa,
että saisi elää jengin ulkopuolella.
Kun kirjoitimme hakemuksen,
ettemme halua kuulua ryhmään…
"Auttakaa meitä."
Vankilan johtaja -
eristi meidät.
Aivan. Selvä. -Ei heitä.
Ei. Turvallisuutenne vuoksi. -Niin.
Nyt kysymme, miksi emme voi mennä ulos pelaamaan jalkapalloa,
lentopalloa ja muuta.
Hän sanoi: "Emme voi suojella teitä siellä."
Max ja muut elinkautisvangit eivät halua turmeltua.
He haluavat myös tehdä töitä ja kouluttaa itseään.
Hei eivät voi kuulemma tehdä niin.
Rikollisjärjestöjen varakkaat pomot -
kuulemma maksavat joistain vankilan tiloista.
Heillä on kontrollia ja vaikutusvaltaa, eivätkä Max ja muut halua olla osana sitä.
Siksi heitä rangaistaan kaksinkertaisesti vankilassa eristämällä heidät.
Maxin ryhmä kieltäytyjiä viettää kauemmin aikaa sellissä kuin muut elinkautisvangit.
Kun tuijotan tuntikausia samoja seiniä,
muistan omaa aikaani vankilassa ja loputtoman epätoivon, jota tunsin.
PÄIVÄ 3
On kolmas päiväni Rezinan vankilassa.
Jälleen kerran aamutunnit menevät hitaasti, kun kello lähestyy lounasaikaa.
Vankilan ruoka on ällöttävää,
ja sellitoverini syövät sitä harvoin, mutta Maxilla on oljenkorsi.
Istumme vain sellissä odottamassa Maxin paluuta.
Hän lähti hakemaan pakettia.
Paikoissa, joissa ei ole resursseja,
on tärkeää, että perheenjäsenet lähettävät tavaraa.
Toin ruokaa.
Paljon herkkuja.
Yllätyksiä!
Sain ruokaa vanhemmiltani.
Tuliko se tänään?
He lähettävät paketit postitse.
Yleensä he lähettävät paketin maanantaisin,
ja saan sen tiistaina.
Kerrotko heille, mitä lähettää?
Pitkän aikaa he tiesivät, mitä tarvitsen.
Voivatko paketit olla miten suuria tahansa?
Voin saada tällaisen paketin. Ja tällaisen.
Selvä.
Voimme saada paketin samalta henkilöltä vain kerran viikossa.
Joten äiti ja sisar voivat lähettää jotain erikseen.
Niin.
Hitto. Tunnen itseni hemmotelluksi.
Vanhempani ovat vanhoja.
Isäni on 81 ja äitini 71.
He ovat siis eläkkeellä?
Niin, mutta he auttavat, miten voivat.
Elinkautisvangit eivät voi tehdä palkallista työtä vankilassa,
joten he ovat riippuvaisia perheestään.
Maxin viimeisin kampanja on saada lupa tehdä työtä,
jotta hänellä olisi varaa kunnon ruokaan, kun vanhemmat eivät voi enää tukea häntä.
PÄIVÄ 4
Vain parin päivän jälkeen Rezinan vankilassa -
alan tuntea painetta siitä, että vietän niin pitkään ahtaassa tilassa.
Vankiryhmämme ei voi mennä pihalle pelaamaan jalkapalloa.
Mutta kun vankila sallii, voimme pelata sisätiloissa.
Minut viedään sellistäni virkistysalueelle,
jossa saan kuulemma pelata pöytätennistä muiden vankien kanssa.
Katsokaa ympärillenne.
Tämä on joidenkin elinkautisvankien käytävä, jonka varrella he asuvat.
Tästä me puhumme. Tämä on käytävän leveys.
Hei. Miten menee? En…
En tunnistanut sinua ilman hattuasi.
Hän on oikea mestari pöytätenniksessä.
Pelaa häntä vastaan ensin. -Selvä.
Hän odottaa sinua. -Hän odottaa minua.
Tavoitteeni on kolme 11:stä. Hän on pelannut pöytätennistä 27 vuotta.
Pelasin sitä vankilassa. Kaksitoista vuotta.
Hänellä on 27 vuotta. Katsotaan, saanko kolme pistettä.
Englanti vastaan Moldova. Luovuta!
Vai niin. Jalkapallossa meitä ei voiteta.
Kohtaan näköjään paikallisen mestarin.
Armahda häntä!
Se oli aggressiivista.
Kuinka usein voitte pelata pöytätennistä? -Kahdesti viikossa.
Okei. -Kolmen tunnin ajan.
Tämä on tuskallista.
Yksi! Yksi piste!
Tämä pöytä ei ole kovin hyvä.
Ei. Siksi häviän.
Yksi juttu on…
Pöytätenniksen lisäksi -
heillä on hymy kasvoillaan,
eikä täällä voi hymyillä kovin usein.
Todellakin.
Se on eskapismia.
Se on hetki, jolloin he voivat unohtaa ympäristönsä.
Näin he käyttävät energiaa ja vapauttavat turhautumista ja stressiä.
Rezinan elinkautisvangit tietävät, että lakien mukaan on epätodennäköistä,
että heidät koskaan vapautettaisiin, vaikka he olisivat kuntoutuneet.
Maxin suurin haaste on muuttaa tuomioiden antamista koskevia sääntöjä.
Hän esittelee minut Sergeille,
joka on ollut jo 20 vuotta vankilassa.
Minkä ikäisenä tulit vankilaan?
19-vuotiaana.
Sait siis elinkautisen murhasta?
Kyllä. -Kyllä.
En osallistunut suoraan murhaan.
Hän osallistui rikokseen.
Oli kolme miestä, ja hän oli kuljettaja.
Oliko hän kuljettaja? -Kyllä.
Mutta hän ei osallistunut suoraan murhaan.
Joten tuomarit ja poliitikot eivät sano:
"Sergei, sinun pitää istua 25 vuotta ennen kuin vapauttamista voidaan harkita?"
Tai 20 vuotta. -Ei.
Ei? -Vain 30 vuotta meille kaikille.
Elinkautinen on siis vähintään 30 vuotta. -Minimi, kyllä.
Historiamme aikana elinkautisvankeja ei ole vapautettu.
Muutama vuosi sitten nämä vangit luulivat saaneensa pelastusköyden.
Vuonna 2016 -
poliitikkomme saivat voimaan Eurooppalaisen lain,
jonka mukaan teini-ikäisillä,
jotka ovat tehneet rikokset 18 - 21 vuoden ikäisinä,
on mahdollisuus tuomion alenemiseen.
Tämä laki oli kaikille. -Selvä.
Ja tuomari sanoi minulle henkilökohtaisesti:
"Olette elinkautisvankeja, eikä tätä lakia voi soveltaa teihin."
Se on outoa.
Sitä voi soveltaa kaikkiin muihin, mutta ei meihin.
Siinä kysymys.
Mikä on rikosoikeudellisen rangaistuksen tarkoitus?
Että ihminen kuolee vankilassa?
Todella outoa.
Max ja Sergei ovat vedonneet elinkautisistaan,
mutta toistaiseksi heidän vetoomuksensa on hylätty,
joten he joutuvat viettämään loppuelämänsä Rezinassa,
lukkojen takana 22 tuntia päivässä.
Pingiksen jälkeen ohitamme ainoan ikkunan,
josta siivessäni asuvat elinkautisvangit näkevät ulkomaailman.
Niin lähellä, mutta kaukana. Siellä on vapaus.
Ensimmäisinä vuosina, kun olin täällä, se oli ehkä tuskallista.
Mutta nyt tiedän, että koska olen elinkautisvanki…
Ymmärrän sen.
Mitä tarkoitat?
Koska kun istuu tietyn määrän vuosia,
on todellinen mahdollisuus päästä sinne.
Elinkautisvangilla mahdollisuutta ei ole.
Mahdollisuutemme on niin pieni,
että en voi pitää sitä todellisena mahdollisuutena.
Kun katsoo näitä miehiä silmiin, näkee, ettei toivoa ole.
Tiedän, miltä tuntuu,
kun ei tiedä, vapautuuko vankilasta koskaan.
Kenenkään ihmisen ei pitäisi joutua elämään ilman toivoa.
Eikä heillä ole toivoa.
Heille pitäisi antaa jokin toivo siitä, että jonain päivänä he saattavat vapautua.
Tällä hetkellä heillä ei ole toivoa.
PÄIVÄ 5
Maxin kampanja antoi hänen elämälleen tarkoituksen.
Tänään tapaan kaksi yritteliästä elinkautisvankia,
jotka asuvat jengien hallitsemalla alueella,
mutta ovat löytäneet keinon selviytyä.
Kaikkien elinkautisvankien tavoin hekään eivät saa tienata tekemällä töitä.
Mutta omilla laitteillaan ja resursseillaan -
he ovat rakentaneet puusepän työpajan alusta asti.
Täältä näen pihan,
jossa jengisääntöjä noudattavat vangit voivat pelata jalkapalloa.
Anatol.
Raphael. Anatol. -Anatol.
Kyllä.
Entä hän? -Dema.
Dema. -Dema.
Tällä työkalulla muotoilemme puun.
Tällä leikkaamme.
Pelkään, että työkalu lentää ja iskee minua tai häntä naamaan.
Hänellä ei ole suojavarusteita, joten hän luottaa omiin kykyihinsä.
Vankila ei tarjoa näitä tiloja, joten nämä tyypit -
ovat olleet todella oma-aloitteisia -
ja järjestäneet työpajan,
minne voivat paeta sellejään.
Teemme korurasiaa.
Näytä, mitä pitää tehdä. Minäkin yritän.
Tällä tavalla.
Selvä. Näin tehdään keskikohta.
Selvä.
Näin. Pane kätesi tänne.
Aivan. Selvä.
Tässä pitää käyttää voimaa, koska tämä on tosi vaikeaa.
Mitä teette näillä, kun ne ovat valmiita?
Ennen pandemiaa -
vankila huutokauppasi ne puolestamme.
He antoivat meille 50 prosenttia rahoista ja panivat ne vankitileillemme.
Ei. Täältä. Näin. Tee se näin.
Ymmärrän.
Jotta se on samanlainen.
Joten se… Selvä.
Mitä teette 50 prosentillanne?
Maksamme sähkölaskun täällä -
ja ostamme tavaroita markkinoilta.
Käteni ovat… Se on muuttunut… Tämä on punainen.
Se on vaikeaa. Kätesi ovat lujat.
Dema tuomittiin nuorena miehenä kaksoismurhasta.
Kauanko olet ollut vankilassa?
26 vuotta.
Olet ollut vankilassa 26 vuotta.
Ja 20 vuotta täällä Rezinassa.
Olen täällä viisi päivää viikossa.
Olen vapaa omassa mielessäni.
Olen yhtä työkalun ja työni kanssa.
Tämä on ilo.
Riippumatta siitä, onko vankilassa vai vapaudessa, töitä on tehtävä.
Siksi olemme miehiä.
On hienoa nähdä, että jopa tässä kovassa vankilassa -
joillakin on yrittäjyyttä ja luovuutta.
Jokainen elinkautisvanki tarvitsee jotain kestääkseen.
Opiskelin itse vankilassa lakia.
Sellissä Lilian näyttää, miten kestää tuomionsa.
Minulla on kokonaisia vihkoja.
Kirjoitan elämästäni ja menneisyydestäni.
Kirjoitan nykyisyydestäni ja tulevaisuudestani.
Kaikesta.
Ovatko nämä kuin päiväkirja?
Panen tähän sieluni ja sydämeni.
Jokainen sana on kirjoitettu verikyyneleellä, koska…
Ajatus perheestäni on kaikki.
Pidän paljon musiikista.
Lilianista on tullut jopa lauluntekijä.
Pidät musiikkilaitetta sängyn alla.
Kyllä.
Hän käyttää sitä, kun haluaa laulaa.
Liitytkö seuraan laulamaan duoa?
En laula lainkaan.
Minulla ei ole ääntä.
Voitteko uskoa, että tämä tapahtuu elinkautisvankien siivessä -
eikä vanki koskaan pääse vapauteen?
En halua häiritä muita vankeja, joten panin musiikin hiljaisemmalle.
Tuuli tuo äänen
Se on kuin sinun äänesi, kulta Se kuiskaa
Jätit minut kauan sitten
Haavoittunut ja surullinen sieluni
Jätit minut kauan sitten
Vaikuttavaa.
Haluan liittyä mukaan.
Haavoittunut ja surullinen sieluni
Tuuli tuo äänen
Se on kuin sinun äänesi, kulta Se kuiskaa
Kuulen rakkautesi tuulessa
Se on kuin kuiskaava äänesi
Hienoa!
Kyyneleeni ovat kuivuneet
Rakkauden kyyneleet virtasivat kerran
Lilian, auttaako tuo sinua?
En tiedä, auttaako mikään.
Olen elänyt tämän kanssa 18 vuotta.
Tämä on sisäistä tuskaani.
Piinaani.
Ja sen kanssa elän. Ainoa toivoni on Jumala.
Ollessani telkien takana -
tapasin vankeja, jotka kärsivät tekemistään teoista -
ja vankeja, jotka eivät katuneet yhtään.
Toistaiseksi en ole kysynyt Lilianilta, mitä hän teki -
ja mitä hän ajattelee asiasta nyt.
PÄIVÄ 6
Tänään tehtävänäni on auttaa Liliania valmistamaan illallinen.
Annat minulle vaikeimmat hommat.
Niinkö? Tämä on helpoin tehtävä.
Haluan leikata tämän samalla tavalla kuin sinä.
Lilian haluaa varmistaa, etten tuhlaa yhtään suupalaa.
Oletko huolissasi tekniikastani?
Vähän pienempiä!
Haluan vain kysyä, miksi pilaat ruoan.
Kerrotko, miksi olet vankilassa?
Haluan tietää.
Tapoin naisen ja hänen sisarentyttärensä.
Kynsin heille, toin heille ruokaa ja autoin heitä.
Syy kaikkeen oli alkoholi.
Kuinka vanhoja he olivat?
Siskontyttö oli…
Hän oli 17- tai 18-vuotias.
Mutta isoäiti…
60 tai 50. Jotain sellaista. En muista.
Tiedän, että olit humalassa, mutta miten tapoit heidät?
Mitä tapahtui?
Tyttö kuristettiin,
ja isoäiti sai kiven päähänsä.
Sillä tavalla.
Miksi? Miksi teit sen, Lilian? Sinä…
Tavattuani sinut et vaikuta tyypiltä,
joka tekisi jotain niin kamalaa.
En vieläkään osaa selittää itsellenikään, miksi niin kävi.
Minulla oli kaikkea.
Alkoholi!
Alkoholi aiheuttaa maailman suurimmat ongelmat!
Pyysin vartijaa päästämään minut sellistä hetkeksi.
En odottanut tuota.
En tiedä, järkyttikö se vai yllättikö se minut.
Hän tappoi kaksi ihmistä. Vanhan naisen ja nuoren tytön.
Sanotaan, ettei kirjaa voi arvioida sen kannen perusteella.
Olen yrittänyt tehdä niin.
En tiennyt mitään heidän rikoksistaan,
mutta parin päivän aikana olemme tutustuneet.
Olemme nauraneet.
Olemme keskustelleet vankilan olosuhteista.
Sitten pommi putosi.
Hän teki kaksi murhaa. Ja ne olivat raakoja. Kaksi puolustuskyvytöntä naista.
Minun on pakko myöntää, että se muuttaa näkemykseni Lilianista.
En voi teeskennellä, että hänen sanomansa ei vaikuttanut minuun.
Kun hän kuvasi tekemänsä rikokset ja miten hän ne rikokset teki.
Se kyseenalaistaa oman käsitykseni siitä, riittääkö heille 30 vuotta vai koko elämä.
Kun illallinen on valmis, palaan selliin.
Minä tähän?
Istu tuohon.
Tarvitsen toisen tuolin. En tiedä, missä pieni tuoli on.
Tämä on vierastuoli.
Hyvää.
Kysyn sinulta,
ansaitsenko elinkautisen vai en?
Kun tulin selliinne, en tiennyt teistä mitään.
Tiesin vain, että istutte elinkautista -
ja että teidät on tuomittu vuosiksi tähän selliin.
Minusta kaikki ansaitsevat toisen tilaisuuden.
Se on kaikkein tärkeintä.
Tiedäthän…
En lopettanut vielä.
Järkytyin tekemistäsi rikoksista.
Mutta onneksi tapasin sinut ennen kuin kerroit, mitä teit,
koska tutustuin eri mieheen kuin siihen,
joka teki ne rikokset.
Vuosia on kulunut.
Vuosia!
Kukaan ei arvioi, olenko muuttunut.
Minut vain heitettiin vankilaan.
Siinä se!
PÄIVÄ 7
Aikani Rezinan vankilassa on melkein ohi.
On aika hyvästellä Lilian ja Max.
Kanssanne keskusteleminen ja tapaamani ihmiset osoittivat minulle,
että vaikka joutuisi elämään niin, ettei koskaan vapaudu vankilasta,
teillä kahdella ja muilla elinkautisvangeilla on pieni tuli sisällä,
jota kuvaisin toivoksi.
Ja jotenkin jopa äärimmäisissä olosuhteissa pidätte toivon hengissä.
Se voi sammua herkästi. -Niin.
Mutta olette päättäneet,
että teillä on tulevaisuus. Kukaan ei tiedä, koska se tulee.
Emme tiedä. Toivottavasti jokin muuttuu.
Kutsumme sitä suureksi taisteluksi mahdollisuudesta päästä vapaaksi -
tai mahdollisuudesta saada osoittaa, että olemme ihmisiä -
ja ansaitsemme toisen mahdollisuuden.
Tärkeintä toivossa on se, että se kuolee viimeisenä.
Älä unohda, että kohdallani kärsimys jatkuu.
Minun pitää mennä,
muuten en lähde koskaan.
Samoin. Ystävä. Olemme ystäviäsi.
Ystävä.
Selvä. Ystävä.
Sinut vapautetaan nopeasti.
Lopulta laki toimii niin kuin pitäisi.
Viimeinkin lakimme toimii. -Pääsen ulos, joten toivoa on.
Pitäkää tuli elossa.
Toivottavasti tapaamme ulkona.
Jonain päivänä.
Jonain päivänä. Heippa.
Heippa.
Minulle nämä vangit ansaitsevat todellisen mahdollisuuden vapautua jonain päivänä.
Asiat alkavat muuttua Moldovassa,
mutta Rezinan sisällä pyörät pyörivät tuskallisen hitaasti.
Tämä on karu vankila, joka on ahdistava ja klaustrofobinen.
Monet täällä istuvat pitkiä tuomioita,
mikä on vaikea vankilakokemus.
Rikoslaki tekee siitä vieläkin rankemman monille täällä. Vallitsevan lain mukaan -
he eivät ehkä enää näe ulkomaailmaa.
Tekstitys: Merja Pohjola