‫- סדרה של NETFLIX -‬
‫על גדות נהר הדניסטר‬
‫ברפובליקת מולדובה שוכן כלא רזינה,‬
‫מתקן הכליאה מספר 17.‬
‫כלא סובייטי ישן ומתפורר באבטחה מקסימלית.‬
‫הסביבה מתחילה לסגור עליי.‬
‫הלב שלי לא מפסיק לדפוק חזק.‬
‫שוכנים בו האסירים המסוכנים ביותר במולדובה.‬
‫הבחורה נחנקה.‬
‫למה עשית את זה, ליליאן?‬
‫שליש מהאסירים‬ ‫מרצים מאסר עולם, ללא תקווה להשתחרר.‬
‫כמה זמן אתה בכלא הזה?‬
‫עשרים ושש שנים.‬
‫הינה השאלה.‬
‫מה המטרה של הענישה הפלילית?‬
‫פשוט שהאדם ימות בכלא?‬
‫הם חיים תחת משטר קשוח בסגנון סובייטי.‬
‫שלושים ושניים צעדים.‬
‫זה מה שאני עושה לכל כיוון.‬
‫שלושים ושניים צעדים.‬
‫מתי בפעם האחרונה יצאת החוצה?‬
‫אני לא זוכר.‬
‫נכון לעכשיו,‬ ‫הם מביטים אל התהום. אין תקווה.‬
‫זרקו אותי לכלא וזהו! זהו!‬
‫שמי רפאל רואו.‬
‫והורשעתי בבריטניה ברצח שלא ביצעתי‬
‫ונשפטתי למאסר עולם ללא שחרור על תנאי.‬
‫חלפו 12 שנים ארוכות עד שניקיתי את שמי.‬
‫עכשיו אני מטייל בעולם‬ ‫כדי לגלות כיצד באמת נראים החיים‬
‫בתוך כמה מבתי הכלא הקשוחים בעולם.‬
‫מולדובה, מזרח אירופה.‬
‫מולדובה הייתה מדינה סובייטית,‬ ‫והיא כיום המדינה הענייה ביותר באירופה.‬
‫האדם הממוצע מרוויח רק 12 דולר ליום.‬
‫החיים קשים, ושיעור‬ ‫מקרי הרצח הוא אחד מהגבוהים באירופה.‬
‫המדינה נוקטת יד קשה מול עבריינים.‬
‫עונשי המאסר פה‬ ‫ארוכים בשיעור מדהים של פי שבעה‬
‫לעומת הממוצע האירופי.‬
‫ומורשעים ברצח מרצים 30 שנים לכל הפחות.‬
‫אסירי העולם האלה נשלחים הרחק‬ ‫לכלא רזינה באבטחה מקסימלית, מתקן המעצר 17,‬
‫ולשם מועדות פניי.‬
‫- היום הראשון -‬
‫אני כעת בדרכי למתקן המעצר 17 פה במולדובה.‬
‫נאמר לי שהכלא הזה הוא מקום‬
‫שבו הרבה מהגברים שאשהה איתם‬
‫מרצים עונשי מאסר ארוכים מאוד‬
‫ללא כל תקווה להשתחרר.‬
‫רשמית, מאסר עולם במולדובה אורך 30 שנים.‬
‫למעשה, אף אסיר עולם לא שוחרר.‬
‫חלק מהאנשים האלה מעולם‬ ‫לא ראו את החברה היום במדינה,‬
‫את דרך החיים המערבית.‬
‫אני לא יודע איך יגיבו אליי,‬
‫ולכן אני פה.‬
‫לכלא רזינה יש מוניטין מעורר פחד.‬
‫הוא נבנה בתקופת סטאלין‬ ‫וחיים בו מעל 300 פושעים.‬
‫מאה ושישה מרצים מאסר עולם,‬
‫ואיתם אבלה את השבוע הקרוב.‬
‫רפאל.‬ ‫-כן.‬
‫שנת לידה?‬
‫1968.‬
‫קדימה.‬
‫יש כאן תחושה של חזרה בזמן.‬
‫עינויים והפרת זכויות אדם‬ ‫אולי חלפו פה מהעולם…‬
‫אבל חוץ מזה,‬ ‫כמה השתנה באמת מאז התקופה הסובייטית?‬
‫הסביבה מתחילה לסגור עליי.‬
‫הלב שלי לא מפסיק לדפוק חזק.‬
‫לפני שמכניסים אותי לתא…‬
‫תיכנס.‬
‫…לוקחים אותי לבדיקה רפואית.‬
‫תראה לי את הרגליים והפנים שלך.‬
‫באיזו שנה זה קרה?‬
‫1988.‬
‫הפנים שלי נחתכו.‬
‫כל צלקת שלי מתועדת בקפידה.‬
‫חמישה עשר סנטימטרים.‬
‫מה הפציעה הזו?‬
‫זה פצע דקירה.‬
‫אני לא רוצה שתצא שמועה‬ ‫על זה שאני איזה אחד קשוח,‬
‫אחרת מישהו עלול לסמן אותי.‬
‫כשיש לך צלקת בולטת כל כך על הפנים,‬
‫זה בולט לעיני כל האסירים.‬
‫וסה, תפתח. רוץ.‬
‫לך לבוס.‬
‫עלה במדרגות.‬
‫הדבר הבא הוא שיחה אישית עם קצין האבטחה.‬
‫הוא יחליט עם מי‬ ‫אחלוק תא קטנטן בשבוע הקרוב.‬
‫נכניס אותך לתא‬
‫עם שני אסירים אחרים‬
‫שמרצים מאסר עולם.‬
‫אני צריך לחשוש מהשותפים שלי לתא?‬
‫אל תשאל שאלות‬
‫ואל תתחיל ויכוחים.‬
‫הכלא הזה, כמו רבים מהתקופה הסובייטית,‬
‫נשלט על ידי כנופיית כלא.‬
‫ההיררכיה בכנופיה נאכפת‬ ‫באלימות נגד כל אסיר שחורג מהכללים.‬
‫אחלוק תא עם שני גברים‬ ‫שבחרו לחיות מחוץ לשליטת הכנופיה‬
‫בחלק נפרד של הכלא‬ ‫יחד עם מתנגדים אחרים לכנופיה.‬
‫אני שמח שהם לא חלק מהכנופיה,‬
‫אבל שני השותפים שלי לתא‬ ‫הורשעו בעברות הקשות ביותר.‬
‫בבקשה.‬
‫שלום.‬ ‫-שלום.‬
‫שלום. אנגלית? מדברים אנגלית?‬
‫כן, אני מדבר קצת אנגלית…‬
‫אה. אתה מדבר קצת אנגלית.‬ ‫-…אבל הוא לא מבין.‬
‫הוא לא מבין. אז אתה תתרגם.‬
‫שב פה.‬ ‫-תודה.‬
‫אציג את עצמי. שמי רפאל.‬
‫שמי מקס.‬ ‫-מקס.‬
‫ליליאן.‬
‫ליליאן. נעים מאוד.‬
‫זה התא שלכם וגרמתם לי להרגיש רצוי כמעט מיד‬
‫רק בעזרת החיוך, רק עם חיוך.‬
‫זה הרגיע אותי, כי מחוץ לדלת‬
‫הלב שלי דפק מהר.‬
‫מי הם? איך הם נראים?‬
‫בני כמה הם? האם יקבלו אותי?‬
‫האם אתקבל בברכה?‬
‫מה דעתכם על הכניסה שלי לתא שלכם?‬
‫זה חשוב לנו אם אתה כמונו.‬
‫אנחנו מבלים הרבה זמן בחדר.‬
‫עשרים ושתיים שעות.‬
‫ויש לנו רק שעתיים בחוץ.‬
‫וחשוב מאוד שיהיה קשר טוב בין אסירים.‬
‫זה עניין חשוב.‬
‫מה הדבר הראשון שאני צריך לדעת כדי שאני…‬
‫אסתדר, אשרוד?‬
‫אני מציע לו…‬
‫להיות פשוט עצמו.‬
‫תגיד לו!‬
‫תתנהג טבעי כמו בחיים.‬
‫ננסה להדריך אותך.‬
‫ואתה פה מאז…‬
‫מ-2005.‬
‫2005. אז אתה בכלא 16 שנים?‬
‫כן. הוא קצת יותר.‬
‫בערך 17.‬
‫מתי היום שלכם מסתיים?‬
‫הדלת סגורה תמיד,‬
‫וכשהם צריכים, הם פותחים.‬
‫רפאל!‬
‫הוקל לי שאסירי העולם,‬ ‫מקסים וליליאן, גורמים לי להרגיש בנוח.‬
‫תן לי לעזור.‬
‫בכלא חשוב לכבד את השותפים לתא,‬
‫במיוחד כשכלואים יחד למשך 22 שעות ביום.‬
‫אצטרך שילמדו אותי את‬ ‫הכללים הנסתרים של הכלא הזה.‬
‫תוכל להחזיק את הפינה ההיא?‬ ‫-כן, טוב.‬
‫אבל אני קודם כל צריך עזרה להציע את המיטה.‬
‫זה נכנס לפה! אתה לא מצליח?‬
‫שלושה גברים גדולים לא מצליחים.‬
‫זו פינה אחת, נכון?‬
‫וזו הפינה האחרת.‬
‫זהו.‬
‫תגיד לו שככה נראה כבוד.‬
‫קצת עזרה לא תזיק.‬ ‫-כן.‬
‫זהו.‬
‫וזה עולה למעלה.‬
‫איכשהו, הסדינים‬ ‫לבנים מדי, אפילו יחסית ללילה ראשון!‬
‫זה טוב מדי!‬
‫אבדוק את המיטה. את המזרן, האמת.‬
‫כן, תבדוק.‬ ‫-די קשה.‬
‫בוקר טוב.‬ ‫-בוקר טוב.‬
‫אתה נוחר?‬
‫לא.‬
‫ליליאן לפעמים.‬
‫לפעמים. אני, לא.‬
‫אתה לא נוחר.‬
‫זהו סוף היום הראשון שלי בכלא רזינה,‬
‫וזה הזמן להשתמש בשירותי התא.‬
‫קיבלתי רק את הסבון הזה,‬
‫וכל גבר ידע‬ ‫שזה לא סכין הגילוח הכי טוב בעולם,‬
‫גם נשים עשויות לדעת את זה.‬
‫נותנים מברשת שיניים.‬
‫איכות הסיבים לא רעה.‬
‫משחת שיניים לחניכיים רגישות, וזה טוב,‬
‫והכמות טובה.‬
‫ויש גליל נייר טואלט.‬
‫אני מעדיף לבן, אבל אסתדר עם החום.‬
‫זה לא סתם חדר שירותים.‬
‫זה חלל של פרטיות,‬
‫כי אי אפשר למצוא פרטיות באף מקום אחר בכלא.‬
‫תחשבו על זה.‬
‫הקטע עם הכלא הזה הוא הדיכוי שבו.‬
‫הוא קטן מאוד. צר מאוד.‬
‫הוא כל כך מוגבל שאתה מתחיל להתכווץ.‬
‫תסתכלו טוב על מקס.‬
‫הוא אדם גדול, אבל הוא כפוף.‬
‫ומבחינתי, זה הכלא.‬
‫הוא מנסה להתאים לסביבה שלו, שהיא,‬
‫ואני לא יכול להגזים בזה,‬
‫ממש קטנה.‬
‫המים קפואים.‬
‫- היום השני -‬
‫הבוקר הראשון שלי‬ ‫באגף אסירי העולם בכלא רזינה.‬
‫מקס אמר לי שנהיה תקועים בתא הקטן שלנו‬
‫מרגע ההתעוררות ועד 13:00.‬
‫אז ייתנו לנו לצאת‬ ‫לשעתיים יקרות של פעילות והתרועעות.‬
‫ליליאן לא אוכל בבוקר.‬
‫הוא שותה קפה ומעשן סיגריה.‬
‫זו ארוחת הבוקר שלו.‬ ‫-ואני אוכל קצת.‬
‫אוקיי.‬ ‫-ואנחנו אוכלים את כל‬
‫מה שההורים שלנו שולחים לנו.‬
‫אנחנו לא אוכלים‬ ‫אוכל של הכלא, כי הוא לא טוב.‬
‫תוכל לערוך לי סיור קטן בתא?‬
‫תסביר איפה אנחנו ומה אנחנו רואים.‬
‫זו המיטה שלי, לכל החיים.‬
‫זו הטלוויזיה שלי. יש לי ספרים.‬
‫מה המסמכים?‬
‫אלה מסמכים של התיק שלך, לימודים?‬
‫לימודים, תיק, עבודה,‬
‫מכתבים לנשיא, לראש הממשלה,‬
‫שרים אחרים, הכול.‬
‫עם בקשות לשיפור התנאים?‬
‫כן. זה…‬ ‫-אוקיי.‬
‫מקסים השתתף‬ ‫בשוד מזוין שבו שוטר נורה למוות.‬
‫הוא טוען שלא ירה באקדח,‬
‫אבל הורשע ברצח ונידון למאסר עולם.‬
‫הוא פה 16 שנים, ובזמן הזה‬
‫הוא הפך ברזינה‬ ‫למוביל הקמפיין לרפורמות בכלא.‬
‫אחת מההצלחות שלו היא מתן הזכות לאסירים‬
‫להחזיק במחשבים בתאים שלהם.‬
‫בשביל המכשיר הזה נאבקנו 14 שנים,‬
‫והשופט החליט‬ ‫שנקבל את זה בלי חיבור אינטרנט.‬
‫הדבר הבא היה אישור למקררים בתאים,‬
‫כדי לאפשר לאסירים‬ ‫לשמור על טריות המזון היקר שלהם.‬
‫אחרי זה, כולם, 6,000…‬
‫ששת אלפים אסירים יכלו לקבל לא רק מקרר,‬
‫אלא גם דברים אחרים כאלה.‬
‫הקומקום.‬
‫נגנים, אם-פי-שלוש, דברים אחרים.‬ ‫-כן.‬
‫מן הסתם, האסירים צריכים‬ ‫לקנות את הפינוקים האלה בעצמם.‬
‫למעשה, פחות או יותר הכול בתא הזה‬
‫נבנה על ידי מקס וליליאן‬ ‫ושולם על ידי המשפחות שלהם.‬
‫האזור הזה פה.‬
‫אנחנו בנינו אותו.‬
‫מה, את כל התא?‬ ‫-כן.‬
‫אוקיי. ליליאן, אקבל את הקפה שלי?‬
‫אני סוג של…‬ ‫-ליליאן.‬
‫אני נואש לקפה.‬
‫ליליאן, בוא להכין קפה.‬
‫אין מקום.‬ ‫-אפנה מקום.‬
‫אני הולך כי הוא…‬
‫אין מספיק מקום לשלושתנו. אוקיי.‬
‫אני ממש מתרשם.‬
‫הם פה במאסר עולם, אף פעם לא ישוחררו,‬
‫אז הם לקחו על עצמם להפוך את התא‬
‫שבו יבלו את שארית חייהם למעט יותר נוח.‬
‫הם ריצפו את הרצפה, שמו חיפוי,‬
‫טייחו וצבעו את הקירות, התקינו תשתית חשמל.‬
‫הם בנו מטבחון. מעולם לא ראיתי משהו כזה.‬
‫מקס ולילאן חלקו את התא הקטן הזה במשך שנים.‬
‫אז, ליליאן, אתה מתמחה בקפה.‬
‫כן.‬
‫אז מה התפקיד שלי? אשטוף כלים?‬
‫כי אתה מכין קפה ומקסים מכין את הדייסה.‬
‫אחרי שנאכל, אפנה‬ ‫את השולחן, אטאטא ומקסים ישטוף כלים.‬
‫ככה אנחנו עושים את זה,‬
‫ככה אנחנו מסתדרים. ככה תמיד עשינו את זה.‬
‫ב-13:00 בדיוק הסוהר פותח.‬
‫מלווים אותנו לגג בית הסוהר,‬
‫שם מקס מציג אותי לקבוצה קטנה של אסירים‬
‫שגם כן בחרו לחיות‬ ‫מחוץ לשליטה של כנופיית הכלא.‬
‫שלום!‬ ‫-שלום.‬
‫מורחקים מאוכלוסיית הכלא הכללית,‬ ‫הקבוצה הזו כוללת את האסירים היחידים‬
‫שמקס וליליאן נפגשים איתם.‬
‫קדימה.‬ ‫-מקס.‬
‫אנחנו הולכים פה. אנחנו הולכים.‬
‫זו ההתעמלות שלכם?‬
‫אין סורגים.‬ ‫-זה המקום היחיד שיש לכם?‬
‫כן, זה המקום היחיד שלנו.‬
‫קשה להאמין שאסירים‬ ‫מבלים 22 שעות ביום בתאים שלהם,‬
‫ומקבלים רק את המסדרון‬ ‫הקטן והמקורה הזה להתעמלות יומית.‬
‫למנוע מכם לראות את השמיים, לגעת בדשא.‬
‫זה אכזרי ולא אנושי.‬
‫מתי בפעם האחרונה יצאת החוצה?‬
‫אני לא זוכר.‬
‫אנחנו מנסים ללכת כל הזמן.‬
‫כי זו ההזדמנות היחידה שלכם לחלץ עצמות.‬
‫כמה זמן אתה פה?‬
‫עשרים ושבע.‬
‫עשרים ושבע שנים פה.‬
‫יוצרתי בברה"מ.‬
‫ספרתי את הצעדים.‬ ‫אפשר לצעוד 32 צעדים. זה מה שאני עושה.‬
‫בכל סיבוב הלוך ושוב אני צועד 32 צעדים.‬
‫אז בפעם הבאה‬ ‫שתצאו מדלת הבית, צעדו 32 צעדים,‬
‫וזה מה שהם עושים במשך שנים על גבי שנים.‬
‫שלושים ושניים צעדים. תחשבו על זה.‬
‫עשרים ושבע שנים, בחיי.‬
‫כמעט השתגעתי.‬
‫אבל תודה לאל, שמרתי על שפיות.‬
‫האיסור לצאת לאוויר הפתוח‬ ‫הוא חלק מהמחיר שהקבוצה הזו משלמת‬
‫על דחיית הכללים של כנופיית הכלא.‬
‫אנחנו מנסים לחיות‬ ‫לפי הכללים הרשמיים של הכלא.‬
‫ולציית לתנ"ך.‬
‫אנחנו לא תומכים בכנופיות או משהו כזה.‬
‫יש אפשרות אמיתית שיכו אותנו‬
‫כי אנחנו לא רוצים להיות איתם.‬
‫אז אתם כבר לא רוצים לחשוב כמותם.‬
‫ואם נעבור לשם,‬
‫לא תהיה לי אפשרות‬ ‫לכתוב ולהיאבק על הזכויות שלי.‬
‫אלא אם הבוס הגדול מאשר לך.‬ ‫-כן.‬
‫זה הכוח של בוסים בעולם הפשע בתוך הכלא,‬
‫שהקבוצה של מקס‬ ‫הייתה צריכה להתחנן בפני הרשויות‬
‫כדי שיאפשרו להם‬ ‫לחיות מחוץ לכללי כנופיית הכלא.‬
‫כשכתבנו את הבקשה‬
‫לא להיות חלק מהקבוצה ההיא.‬
‫"עזרו לנו."‬
‫מנהל הכלא‬
‫הפריד אותנו.‬
‫כן. אוקיי.‬ ‫-לא אותם.‬
‫לא. למען הביטחון שלכם.‬ ‫-כן.‬
‫ועכשיו אנחנו שואלים למה‬ ‫אנחנו לא יכולים לצאת ולשחק כדורגל,‬
‫כדורעף ודברים אחרים.‬
‫הוא אמר לי,‬ ‫"אנחנו לא יכולים להגן עליכם שם".‬
‫מקס ואסירי העולם האחרים‬ ‫לא רוצים להפוך למושחתים.‬
‫בנוסף, הם רוצים לעשות‬ ‫דברים מסוימים, כמו לעבוד וללמוד.‬
‫אבל הם אומרים לי‬ ‫שהם לא יכולים לעשות את זה,‬
‫ולבוסים של הכנופיות, שהם עשירים מאוד,‬
‫ונאמר לי שהם משלמים‬ ‫על חלק מהשירותים בכלא הזה,‬
‫יש שליטה והשפעה אדירות,‬
‫ומקס והאחרים לא רוצים להיות חלק מזה.‬
‫ולכן אפשר כמעט לומר‬ ‫שהם נענשים פעמיים בכלא בגלל ההפרדה.‬
‫קבוצת מתנגדי הכנופיה של מקס מבלה‬ ‫יותר זמן בתאים לעומת אסירי עולם אחרים.‬
‫השעות שמעבירים בבהייה באותם ארבעה קירות‬
‫מזכירות לי את הזמן שלי בכלא‬
‫והייאוש הבלתי נגמר שחשתי.‬
‫- היום השלישי -‬
‫זה היום השלישי שלי בכלא רזינה.‬
‫שוב, שעות הבוקר מזדחלות‬ ‫כשהשעון מתקרב לשעת הצוהריים.‬
‫האוכל שמספק הכלא די מגעיל,‬
‫ושותפיי לתא אוכלים אותו‬ ‫לעיתים רחוקות, אבל למקס יש מקור עזרה.‬
‫אנחנו יושבים בתא ומחכים שמקס יחזור.‬
‫הוא הלך לאסוף חבילה.‬
‫במקומות כאלה, שבהם אין משאבים,‬
‫יש חשיבות רבה לבני משפחה, ששולחים דברים.‬
‫הבאתי קצת אוכל.‬
‫הרבה דברים טובים.‬
‫הפתעות!‬
‫קיבלתי אוכל מההורים שלי.‬
‫זה הגיע היום‬ ‫או שהם מחזיקים את זה לכמה ימים?‬
‫לא, הם שולחים לי חבילה בדואר.‬
‫והם בדרך כלל שולחים ביום שני‬
‫ואני יכול לקבל אותה ביום שלישי.‬
‫אוקיי. אתה אומר להם מה אתה צריך?‬
‫במשך הרבה זמן כן,‬ ‫אבל הם כבר יודעים מה אני צריך.‬
‫אפשר לקבל חבילות באיזה גודל שרוצים?‬
‫אפשר לקבל… חבילה כזו, וכזו.‬
‫אוקיי.‬
‫בכל שבוע אפשר לקבל רק חבילה אחת מכל אדם.‬
‫אוקיי. אז אימא, אחות,‬ ‫יכולות לשלוח משהו בנפרד.‬
‫כן.‬
‫ואו. אני מרגיש שמפנקים אותי.‬
‫ההורים שלי זקנים.‬
‫אבא שלי בן 81, אימא שלי בת 71.‬
‫אז הם בגמלאות. הם לא עובדים או…‬
‫כן, אבל הם עוזרים לי ככל האפשר.‬
‫לאסירי עולם כמו מקס‬ ‫אסור לעבוד בתשלום בכלא,‬
‫אז כולם תלויים במשפחה לאספקה בסיסית.‬
‫הקמפיין האחרון שלו הוא לקבל רשות לעבוד,‬
‫כדי שיוכל להרשות לעצמו אוכל סביר‬ ‫כשההורים שלו לא יוכלו עוד לתמוך בו.‬
‫- היום הרביעי -‬
‫אחרי רק כמה ימים בכלא רזינה,‬
‫אני כבר מרגיש את הלחץ‬ ‫של בילוי זמן רב בחלל קטן.‬
‫קבוצת האסירים שלנו‬ ‫לא יכולה ללכת לחצר ולשחק כדורגל.‬
‫אבל כשהכלא מאפשר לנו,‬ ‫יש ספורט שאנחנו יכולים להשתתף בו.‬
‫הוציאו אותי מהתא אל אזור הפנאי,‬
‫שם נאמר לי שאוכל לשחק פינג פונג‬
‫עם כמה מהאסירים האחרים.‬
‫תסתכלו סביבכם.‬
‫זה המסדרון של חלק מאסירי העולם,‬
‫ופה הם חיים.‬
‫על זה מדובר. זה רוחב המסדרון הזה.‬
‫שלום. מה שלומך? אני לא…‬
‫לא זיהיתי אותך בלי הכובע והדברים.‬
‫הוא טוב מאוד בפינג פונג.‬
‫שחק מולו קודם.‬
‫אוקיי, קדימה.‬
‫הוא מחכה לך.‬ ‫-הוא מחכה לי.‬
‫השאיפה שלי היא ל-3 מתוך 11.‬
‫הוא משחק פינג פונג 27 שנים.‬
‫שיחקתי בכלא. 12 שנים.‬
‫הוא יושב 27 שנים,‬ ‫אז אנסה לקבל שלוש נקודות.‬
‫אנגליה-מולדובה. תודה בהפסד!‬
‫הבנתי. אתם לא יכולים לנצח בכדורגל.‬
‫נראה שמולי אלוף מקומי.‬
‫רחמים! רחם עליו!‬
‫זה היה אגרסיבי.‬
‫באיזו תדירות אפשר לשחק פינג פונג?‬
‫פעמיים בשבוע.‬
‫אוקיי.‬ ‫-לשלוש שעות.‬
‫זה כואב.‬
‫אחת! נקודה אחת!‬
‫השולחן הזה לא כל כך טוב.‬
‫לא. לכן אני מפסיד.‬
‫הדבר היחיד…‬
‫מלבד הפינג פונג…‬
‫הוא העובדה שהם מחייכים,‬
‫וזה לא מקום שבו אפשר לחייך לעיתים קרובות.‬
‫זה ודאי.‬
‫זה קצת אסקפיזם, נכון?‬
‫זה רגע שבו הם יכולים לשכוח מהסביבה שלהם.‬
‫זה מה שהם עושים כדי‬ ‫להוציא אנרגיה, לשחרר תסכול, את הלחץ.‬
‫אסירי העולם ברזינה‬ ‫יודעים שלפי חוקי מולדובה‬
‫לא סביר שאי פעם ישתחררו, גם אם השתקמו.‬
‫האתגר הגדול ביותר‬ ‫של מקס הוא לשנות את כללי פסקי הדין.‬
‫הוא מכיר לי את סרגיי,‬
‫שיושב כבר 20 שנים.‬
‫בן כמה היית כשנכנסת לכלא?‬
‫תשע עשרה.‬
‫ומאסר העולם הוא על רצח?‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫לא השתתפתי ישירות ברצח.‬
‫הוא השתתף בפשע.‬
‫היו שלושה, והוא היה הנהג.‬
‫הוא היה הנהג?‬ ‫-כן.‬
‫אבל הוא לא השתתף ישירות ברצח.‬
‫אז השופטים והפוליטיקאים, הם לא אומרים לך,‬
‫"סרגיי, אתה צריך לרצות 25 שנים‬
‫"ואז נשקול לשחרר אותך?"‬
‫או 20 שנים?‬ ‫-לא.‬
‫לא?‬ ‫-רק 30 שנים לכולנו.‬
‫אז מאסר עולם הוא 30 שנים מינימום?‬ ‫-כן.‬
‫מינימום, כן.‬
‫אין אסירי עולם בהיסטוריה שלנו ששוחררו.‬
‫לפני כמה שנים‬ ‫אסירי העולם חשבו שיש להם תקווה.‬
‫ב-2016‬
‫הפוליטיקאים יישמו חוק אירופאי‬
‫שמאפשר לבני נוער,‬
‫כן, שביצעו פשע בגילאי 18 עד 21,‬
‫קיצור של גזר הדין.‬
‫החוק הזה היה לכולם.‬ ‫-אוקיי.‬
‫והשופט אמר לכולנו, לו, לי אישית,‬
‫"אבל אתם אסירי עולם,‬ ‫ואי אפשר ליישם את החוק הזה לגביכם."‬
‫זה מוזר מאוד.‬
‫זה חל על כולם, אבל לא עלינו.‬
‫הינה השאלה.‬
‫מה המטרה של העונש הפלילי?‬
‫רק שהאדם ימות בכלא?‬
‫מוזר מאוד.‬
‫מקס וסרגיי ערערו‬ ‫על גזרי הדין של מאסר עולם,‬
‫אבל בינתיים הערעורים שלהם נדחו,‬
‫אז הם עומדים מול האפשרות‬ ‫שיבלו את שארית חייהם ברזינה,‬
‫נעולים, 22 שעות ביום.‬
‫אחרי הפינג פונג,‬ ‫אנחנו עוברים ליד החלון היחיד‬
‫שדרכו אסירי העולם‬ ‫באגף שלי יכולים לראות את העולם שבחוץ.‬
‫זה כל כך קרוב‬ ‫אבל כל כך רחוק. החירות ממש שם.‬
‫בשנים הראשונות שלי כאן אולי זה הכאיב לי.‬
‫אבל אני יודע שכאסיר עולם…‬
‫אני מבין.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫כי כשאתה מקבל עונש של כמה שנים, לדוגמה,‬
‫אתה מבין שבהחלט ייתכן שתשתחרר.‬
‫אבל לאסיר עולם אין סיכוי.‬
‫הסיכוי שלנו כל כך קטן,‬
‫ואני לא יכול לומר שיש באמת סיכוי.‬
‫כשמסתכלים להם בעיניים,‬ ‫אפשר לראות שאין תקווה.‬
‫ואני מכיר את ההרגשה הזו,‬
‫כשאתה אף פעם לא יודע‬ ‫אם אי פעם תשוחרר מהכלא.‬
‫אסור שיקרה מצב שבו‬ ‫איש או אישה כלשהם יחיו ללא תקווה,‬
‫ולהם אין תקווה.‬
‫הם צריכים משהו שאומר,‬ ‫"יום אחד אולי תשוחררו".‬
‫כרגע, הם מביטים אל התהום. אין תקווה.‬
‫- היום החמישי -‬
‫הקמפיין של מקס העניק משמעות לחיים שלו.‬
‫והיום אפגוש שני אסירי עולם בעלי יוזמה‬
‫שחיים באזור שבשליטת הכנופיה‬
‫ושגם הם מצאו דרך לשרוד.‬
‫כמו כל אסירי העולם,‬ ‫אסור להם להרוויח כסף מעבודה רשמית.‬
‫אבל בעזרת הציוד והמשאבים שלהם,‬
‫הם הקימו נגרייה מאפס.‬
‫מכאן אני יכול לראות את החצר‬
‫שבה האסירים האלה‬ ‫שמצייתים לכללי הכנופיה יכולים לשחק כדורגל.‬
‫אנטול.‬
‫רפאל. אנטול.‬ ‫-אנטול.‬
‫כן.‬
‫והוא?‬ ‫-דימה.‬
‫דימה.‬ ‫-דימה.‬
‫עם הכלי הזה אנחנו מעצבים את העץ.‬
‫עם זה אנחנו חותכים.‬
‫מפחיד אותי שהכלי‬ ‫יעוף ויפגע בי או בו בפרצוף.‬
‫אין לו ציוד מגן,‬ ‫אז ברור שהוא מסתמך על היכולות שלו.‬
‫הכלא לא מספק להם תשתיות, אז הם‬
‫ממש נטלו יוזמה‬
‫להקים נגרייה‬
‫שבה הם יכולים לקבל מפלט מהתאים שלהם.‬
‫אנחנו מכינים קופסת תכשיטים.‬
‫תראה לי מה לעשות. אנסה.‬
‫ככה.‬
‫טוב, אוקיי. ככה יוצרים את המרכז.‬
‫אוקיי.‬
‫ככה. שים את היד פה. ככה.‬
‫טוב. אוקיי.‬
‫צריך גם להפעיל כוח, כי זה ממש קשה.‬
‫מה עושים איתם בסיום?‬
‫לפני הקורונה,‬
‫הכלא מכר אותם במכירות פומביות עבורנו.‬
‫העבירו לנו 50% מהכסף‬ ‫אל החשבונות שלנו בכלא.‬
‫לא. מכאן. ככה. צריך לעשות את זה ככה.‬
‫אה, הבנתי.‬
‫כדי שיהיה זהה לזה.‬
‫אה, אז זה… אוקיי.‬
‫מה אתם עושים עם 50 האחוזים שאתם מקבלים?‬
‫משלמים את חשבון החשמל פה,‬
‫וקונים דברים מהחנות.‬
‫פה צריך כסף.‬
‫הידיים שלי…‬
‫תראה, הן גמורות… זו אדומה.‬
‫זה קשה. הידיים שלך מחוספסות.‬
‫דימה הורשע ברצח כפול כשהיה צעיר.‬
‫כמה זמן אתה בכלא?‬
‫עשרים ושש שנים.‬
‫אתה בכלא 26 שנים.‬
‫ו-20 שנים פה, ברזינה.‬
‫אני פה חמישה ימים בשבוע.‬
‫זה מעניק חופש לנפש שלך.‬
‫זה רק אתה עם הכלי ועם מה שמייצרים.‬
‫זה תענוג.‬
‫בין אם אנחנו‬ ‫בכלא או חופשיים, אנחנו חייבים לעבוד.‬
‫לכן אנחנו גברים.‬
‫אני שמח לראות שלמרות המשטר הקשוח בכלא,‬
‫יש עבור חלקם, יזמות ויצירתיות.‬
‫כל אסיר עולם צריך משהו שעוזר לו להתמודד.‬
‫אני למדתי משפטים בכלא.‬
‫בתא, ליליאן מראה לי‬ ‫איך הוא מתמודד עם המאסר שהוא מרצה.‬
‫יש לי מחברות מלאות.‬
‫אני כותב על החיים שלי, על העבר שלי.‬
‫אני כותב על ההווה שלי, על העתיד שלי.‬
‫הכול.‬
‫והן כמו יומן?‬
‫אני משקיע את הנשמה שלי בזה, ואת הלב.‬
‫כל מילה נכתבת עם דמעות ודם, כי…‬
‫עבורי, המשפחה זה הדבר הכי חשוב.‬
‫אני אוהב מאוד מוזיקה.‬
‫ליליאן אפילו התחיל לכתוב שירים.‬
‫אז זה מה שיש לך מתחת למיטה, הכלי המוזיקלי.‬
‫כן.‬
‫הוא משתמש בזה כשהוא רוצה לשיר.‬
‫אתה מצטרף אליו לפעמים כצמד?‬
‫לא, אני לא שר בכלל.‬
‫אין לי קול לשירה.‬
‫אתם מאמינים שזה בכלל קורה באגף אסירי עולם‬
‫אצל אסיר עולם שאף פעם לא ישוחרר?‬
‫אני לא רוצה להפריע‬ ‫לאסירים האחרים, אז הנמכתי קצת.‬
‫"יש קול שנושאת הרוח‬
‫"הוא כמו קולך, לחישות מתוקות כדבש‬
‫"עזבת אותי לפני זמן רב‬
‫"נשמתי הפצועה והמתייסרת‬
‫"עזבת אותי לפני זמן רב…"‬
‫אני מתרשם.‬
‫בא לי להצטרף.‬
‫"נשמתי הפצועה והמתייסרת‬
‫"יש קול שנושאת הרוח‬
‫"הוא כמו קולך, לחישות מתוקות כדבש‬
‫"אני שומע את אהבתך ברוח‬
‫"היא כמו קולך המלחש…"‬
‫זה מעולה!‬
‫"דמעותיי עכשיו יבשות‬
‫דמעות האהבה פעם זלגו"‬
‫ליליאן, זה עוזר לך למצוא מפלט?‬
‫אני לא יודע אם משהו באמת עוזר.‬
‫אני חי עם זה 18 שנים.‬
‫זה הכאב הפנימי שלי.‬
‫העינוי שלי.‬
‫ועם זה אני חי. אני תולה תקווה רק באלוהים.‬
‫בזמן שבו ריציתי את המאסר שלי,‬
‫פגשתי אסירים שמתענים בגלל פשעיהם,‬
‫וגם כאלה שלא מראים אף סימן לחרטה.‬
‫בינתיים לא שאלתי את ליליאן מה עשה‬
‫וכיצד הוא מרגיש לגבי זה עכשיו.‬
‫- היום השישי -‬
‫היום המשימה שלי היא‬ ‫לעזור לליליאן להכין ארוחת ערב.‬
‫אתה נותן לי את המטלות הקשות.‬
‫כן? זו המטלה הכי קלה שאני יכול להציע לך.‬
‫אתה רוצה שאחתוך את זה‬ ‫כמו שאתה חותך את שלך?‬
‫ליליאן רוצה לוודא שלא אבזבז כלום.‬
‫מודאג לגבי הטכניקה שלי?‬
‫קצת יותר קטן!‬
‫השאלה שלי היא: למה אתה הורס את האוכל הזה?‬
‫אתה מוכן לספר לי למה אתה בכלא?‬
‫אני ממש רוצה לדעת.‬
‫הרגתי אישה ואת האחיינית שלה.‬
‫חרשתי עבורן בשדה,‬ ‫קניתי עבורן אוכל, עזרתי להן.‬
‫הגורם לכל זה היה אלכוהול.‬
‫בנות כמה הן היו?‬
‫האחיינית הייתה‬
‫בת 17 או 18.‬
‫אבל הסבתא…‬
‫בת 60 או 55, משהו כזה. אני לא זוכר.‬
‫אני יודע שהיית שיכור, אבל איך הרגת אותן?‬
‫מה קרה?‬
‫הבחורה נחנקה,‬
‫והסבתא הוכתה בראש עם אבן.‬
‫ככה.‬
‫למה? למה עשית את זה, ליליאן? אתה…‬
‫בימים שהכרתי אותך, לא נראית לי כמו מישהו‬
‫שיעשה משהו זוועתי כל כך.‬
‫אני עדיין לא יכול להסביר לעצמי למה זה קרה!‬
‫היה לי הכול, מבין?‬
‫אלכוהול!‬
‫אלכוהול גורם לבעיות הכי גדולות בעולם!‬
‫ביקשתי מהסוהר להוציא אותי מהתא לרגע.‬
‫לא ציפיתי לזה.‬
‫אני לא יודע אם זה הימם או הפתיע אותי.‬
‫הוא הרג שתי נשים: אישה מבוגרת ונערה צעירה.‬
‫ונהוג לומר,‬ ‫"אל תסתכל בקנקן, אלא במה שיש בו".‬
‫וזה מה שניסיתי לעשות.‬
‫פגשתי אותם, לא ידעתי כלום על הפשעים שלהם,‬
‫ובתקופה של כמה ימים‬ ‫למדנו להכיר אחד את השני.‬
‫צחקנו יחד.‬
‫ניהלנו שיחות עמוקות על התנאים פה.‬
‫ואז הפצצה נפלה.‬
‫הוא פה על רצח כפול, ולא סתם רצח.‬
‫זה רצח די אכזרי. שתי נשים חסרות ישע.‬
‫ואני חייב להודות שזה‬ ‫משנה את איך שאני רואה את ליליאן.‬
‫אני לא יכול להעמיד פנים‬ ‫שמה שהוא אמר לא השפיע עליי,‬
‫תיאור הפשע שביצע,‬
‫ואיך ביצע את הפשעים האלה.‬
‫זה גורם לי להטיל ספק‬ ‫בתפישה שלי לגבי האם מגיע להם‬
‫לשבת 30 שנים או עד סוף חייהם.‬
‫ארוחת הערב מוכנה ואני חוזר לתא.‬
‫אני פה?‬
‫שב פה.‬
‫אני צריך עוד כיסא.‬
‫אני לא יודע איפה הקטן.‬
‫זה כיסא נוסף, לאורחים.‬
‫טעים מאוד.‬
‫שמעת מה שסיפרתי לך.‬
‫השאלה שלי היא,‬
‫האם מגיע לי מאסר עולם?‬
‫כשבאתי לתא שלכם, לא ידעתי עליכם כלום.‬
‫רק ידעתי שאתם מרצים מאסר עולם,‬
‫ושנידונתם לתא הזה לשנים רבות.‬
‫אני חושב שלכולם מגיעה הזדמנות שנייה.‬
‫זה הכי חשוב.‬
‫אתה יודע, רפאל…‬
‫תן לי לסיים. לא סיימתי.‬
‫אני בהלם מהפשעים שביצעת…‬
‫אבל היה לי המזל‬ ‫לפגוש אותך לפני שסיפרת לי מה עשית,‬
‫כי זה האדם שהכרתי,‬ ‫ולא את האדם שביצע את הפשעים האלה.‬
‫חלפו שנים…‬
‫שנים!‬
‫אף אחד לא בודק אם השתניתי.‬
‫פשוט זרקו אותי לכלא וזהו!‬
‫זהו!‬
‫- היום השביעי -‬
‫זמני בכלא רזינה כמעט הסתיים.‬
‫זה הזמן להיפרד מליליאן ומקס.‬
‫הראיתם לי, בשיחות שלנו,‬
‫ודרך האנשים שפגשתי,‬
‫שאפילו עם סיכוי שלעולם לא תשתחררו מהכלא,‬
‫בכם ובאסירי העולם האחרים יש אש קטנה בתוככם‬
‫שהייתי מתאר כתקווה.‬
‫ואיכשהו, גם בתנאים‬ ‫הקשים האלה, אתם משמרים אותה.‬
‫היא יכולה בקלות להיעלם, לא?‬
‫כן.‬ ‫-אבל החלטתם ש…‬
‫יש עבורכם עתיד.‬
‫מתי הוא יגיע, איש לא יודע.‬
‫אתם לא יודעים. התקווה היא שהמצב ישתנה.‬
‫אנחנו קוראים לזה מאבק גדול‬
‫על האפשרות שלנו להשתחרר,‬
‫או להראות שגם אנחנו‬ ‫בני אדם ואנחנו יכולים לקבל הזדמנות שנייה.‬
‫הדבר הכי חשוב‬ ‫בתקווה היא שזה הדבר האחרון שמת.‬
‫רק אל תשכח שעבורי העינוי והסבל נמשכים.‬
‫תקשיבו, אני חייב ללכת,‬
‫כי אם לא, לעולם לא אלך.‬ ‫-אוקיי.‬
‫ואתה. חבר. אנחנו חברים שלך.‬
‫חבר.‬
‫אוקיי. חבר.‬
‫אתה רואה באיזו מהירות שוחררת.‬
‫סוף סוף החוק פועל כמו שצריך.‬
‫סוף סוף החוק עובד.‬
‫אני יוצא, אז יש תקווה. יש תקווה.‬
‫צריך שהלהבה תמשיך לבעור.‬
‫אנחנו מקווים לפגוש אותך בחוץ.‬
‫יום אחד.‬
‫יום אחד. ביי.‬
‫ביי.‬
‫מבחינתי, לאסירים האלה מגיעה‬ ‫הזדמנות אמיתית להשתחרר יום אחד.‬
‫המצב מתחיל להשתנות במולדובה,‬
‫אבל בתוך רזינה,‬
‫התחושה היא שהגלגלים‬ ‫מסתובבים לאט באופן מכאיב.‬
‫זהו כלא קשה ומוזנח‬ ‫שהוא מדכא ומעורר קלאוסטרופוביה.‬
‫הרבה אנשים פה מרצים מאסרים ארוכים,‬
‫וחוויית ריצוי העונש קשה.‬
‫החוק הפלילי מקשה עוד יותר‬ ‫על רבים פה, כי לפי החוק הנוכחי‬
‫ייתכן שלעולם לא ישוחררו.‬
‫- מתקן מעצר 17, רזינה -‬
‫תרגום כתוביות: כפיר מי-בר‬